Kniha vyšla s laskavou podporou Ministerstva kultury ČR.

Copyright © 2019 by Aleš Rezek.

Copyright © Práh, 2019.

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7252-840-0

Petr a Nikola po několika letech

„Baronka to byla, pane,“ řekl Petr zasněně, dílem k Nikolovi, dílem k sobě. „Předkama,“ upřesnil.

Nikola, usazený na dřevěné lavici naproti němu, ho ale snít nenechal. Věděl, jak ho dostane zpátky na zem, třebas byla i baronkou.

„Předkama, jo ahá,“ řekl a povytáhl obočí. „Kolikátky měla?“ zeptal se.

„Co kolikátky... Hm!“ Petr si znechuceně odkašlal. „Předkama, ne předkem! Nepřekrucuj, nekomol výrazy!“

„Tvoje specialita, komolit,“ odbyl ho Nikola a znovu se maličko potměšile zeptal: „Tak co, kolikátky?“

Petr lehce přikývl hlavou a řekl: „Hm, prsa měla velká.“

Vždy přítomný ironický přízvuk v jeho hlase Nikolu i teď poněkud zmátl. Tak jaký měla, přemýšlel v duchu, jak velký? Asi ale dost, ubezpečoval se vzápětí, čum, jak mu blejskaj oči!

„Velká,“ ozval se znovu Petr a tak přesvědčivě, že je Nikola jako by až zahlédl v jeho dlaních. „Ty také měla velká.“

„Jó... ty také?! Ahá!“ Nikola se hlasitě rozesmál. Znal totiž Petrův vytříbený vkus. „No jó, jasný! Tak pokračuj, popisuj dál, pane!“

„Hm... Tebe to nebere, já vím. Tvoje chyba; protože každého normálního chlapa ženská s tvarama jak mandolína chytit musí, to je historií dávno ověřené.“ Po troše alkoholu se v Petrovi vždy probouzel básník, svého času docela schopný.

„Cože, mandolína?!“ smál se Nikola, ale jen smál, nevysmíval se.

Petr si znovu odfrkl. Takovému poloslovnímu obratu se také říká zapráskat knírem, a to by zrovna v jeho případě bylo příhodnější. Petr svým ohromným knírem stíral pěnu z piva až k hladině. To ale jen zřídkakdy, na velké pití nebyl. Někdy se sice napil tak, že druhý den litoval včerejších nekontrolovaných řečí, ale většinou se neopil. Namazat se dost dlouho neuměl.

„Jo, mandolína,“ trval teď na svém. „Prsa velká, ovšem zadek také. Navíc byla baronka! I s tím zadkem.“ Petr byl v tu chvíli spokojený. A Nikola viděl to málokdy vídané: Petr začínal být, ano, namazaný. Překračoval tak trochu svůj stín.

Jako by se tím přiblížil svému otci. Bezvadnému chlapovi, který se v životě řádně spletl jen jednou. Tím, že si pořídil děti. Vlastní, s těmi to totiž neuměl. S ostatními ale jako málokterý druhý.

Petr

Průměrné dítě průměrných... ne, množné číslo není na místě. Tedy spíš průměrné dítě průměrné mámy; otec Petra ale už za trochu pozornosti stojí. Což by však mohlo potvrdit už jen několik málo sousedů, nemnoho zbylých přátel a snad nějaký mukl z uranových dolů na Příbramsku.

Sousedé rodiny pana Sovy byli sousedé víkendoví, totiž chataři jedné osady na břehu budoucí přehradní nádrže Kamýk, kde se nedávno dostavěná chata stala šestiletému Petrovi, o dva roky mladšímu bratrovi a jejich rodičům, trvalým bydlištěm. Pochopitelně nelegálně, říkalo se tomu veřejné tajemství. Opuštěný byt v Příbrami tak posléze figuroval jen coby jakési skladiště. To bylo tak: vždy, když prof. PhDr. Emil Sova, CSc., vezl na skládku v poloprázdné kárce něco opravdu nepoužitelného, již haraburdí, vracel se pravidelně po mnoha hodinách ze skládek naopak s kárkou přeplněnou. Cestou si budoval přechodná skladiště u důvěřivých a tolerantních sousedů-chatařů, aby až poslední várku uložil do chaty vlastní. To samozřejmě vydrželo jen několik prvních měsíců po dokončení hrubé stavby. Nejprve se vzbouřili sousedé-skladníci, následně zbytněla chata natolik, že se stala prakticky neobyvatelnou. Ovšem tu opustit nepřicházelo v úvahu. A vzdát se oněch leckdy až starožitných relikvií, pro pana Sovu vizitek schopnosti a velikosti našich lidí, by bylo těžší než se vzdát – třebaže po předchozí důrazné domluvě z vyšších míst – profesorského místa na Karlově univerzsitě v Praze. Opustit byt v Příbrami... žádná tragédie. Pro Petra s bratrem rozhodně ne, tatík byl přesvědčený, maminka se podvolila. A navíc tak i bylo kde skladovat ony radosti profesora Sovy.

Už od prvních dní v osadě na Kamýku byla Sovovic rodina místní zvláštností stojící za navštívení. Pohříchu jen odvážným, nevědoucím či pomýleným. Pan Sova všechny okolojdoucí nevtíravě zval, poté neokázale pohostil a... hosté poprvé smekli.

Třebaže jen něco málo přes sto sedmdesát do výšky, co do hmotnosti měl bývalý profesor Karlovy univerzity hodně přes sto. Vlasy na ramena, vousy na prsa. Nabízenou ruku sevřel stiskem, jenž chlapy zabolel, ženy zamrazilo. Když poslouchal druhé, díval se jasnýma očima do očí jejich. Většinou se příliš nerozpovídával; čas od času ale dokázal společnost třeba i dvaceti lidí bavit až do rána. Odpadli jen samolibí hlupáci. Ale i takoví mu dokázali mnohé sdělit, i od nich se učil. Učil se od každého, nejvíc však, jak tvrdil, se naučil od volů.

Profesor Sova byl bodrý intelektuál s mluvou lidových mudrců. „Vyhodili mě z univerzity,“ prohlásil mimo jiné kdysi, „neposeru se, rozvrátím jim to zevnitř.“

Jezdil Erenu, zásoboval uranové doly potravinami a nerozvrátil nic, jen mnohým pomohl přežít vlastní smrt. Ne-li fyzickou, tedy duševní; s ním v náklaďáku se nevozily jen příděly..., vozil je jeden z nich.

S většinou problémů – a ty se mu celkem logicky nevyhýbaly – se dokázal vyrovnat s nadhledem vědoucího člověka, navíc klasicky vzdělaného. Jen se dvěma si nikdy v životě neporadil. Jedním z nich byl vždy přítomný ironický přízvuk v jeho mluvě. Nevěděl o tomto zlozvyku, a tedy ani netušil, že zrovna tímhle nešvarem mnohé znervózňuje. Druhým problémem jeho duše, který s prvým úzce souvisel, bylo, že se převelice styděl za svoje city, tedy i za city ke svým nejbližším.

To jeho rodinu postihlo opravdu do hloubky, svými city doma přímo skrblil.

Jak velký mají rodiče vliv na svoje děti? Pravděpodobně velký. Vždy? Vždy snad ne. Třeba by se Petr a jeho bratr i při nejlepších metodách otce uzavřeli do sebe, tak jako se při každé návštěvě zavírali do svých podkrovních pokojů.

Jako by se nemohl dočkat školy, Petr už v pěti letech docela obstojně četl. Bratr pak, od nějakých deseti dvanácti let, basoval na otcem upravený kontrabas. K tomu zpíval. Tak, že návštěvy zazáviděly znovu. Vždyť bychom je spíš měli vidět někde na hřišti, říkali si. Nebo kouřit za nádražím! Přitom si ale neuvědomovali, že oba bratry s partou vrstevníků viděli opravdu jen výjimečně. A od začátku jejich školní docházky už vůbec ne.

Kdysi velice vážený profesor Sova byl přesvědčený, že proti autoritě socialistické školy bojovat nemůže. Uvěřil, že děti mu ukradla škola. Petra v šestapadesátém, Káju o dva roky později. Od té chvíle na syny pohlížel jako na dospělé a jako s dospělými s nimi i jednal.

Petr si tedy cestu životem prošlapával sám a dlouho nevěděl, co znamená být šťastný, z dětství takový stav prakticky ani neznal. Což byl pro něho velký handicap, podvědomě tak svoje city dlouhou dobu pečlivě střežil, styděl se totiž za ně. A možná i proto se jen málokdy dokázal opít. Bál se moci alkoholu – otec míval v opici splín, následně mluvíval o bezmezné lásce k lidem, aby mu druhý den chuť vína či piva dokonale zhořkla v ústech. Petr na něho měl vždy vztek a tuhle proměnu chlapa v nesvéprávného slabocha připisoval, ne zcela přesně, právě alkoholu. Sám se tedy opití dost dlouho bránil.

Nikola

Nikola se také relativně dlouho neopil. Otec i matka byli kovaní. A pro takové kované – schůzemi a stranickými příručkami, méně už prožitým – byl řád společnosti a způsob žití víc než jasný: hříšně nevyspávat, řádně (čili stále) pracovat, nemarodit a věčně se kát (přesněji sebekritizovat). Dále slušně a nahlas zdravit, při chůzi neškrundat, při hovoru odpovídat celou větou a dívat se hezky zpříma do očí. Samozřejmě být čistě oblečen, třebaže ne vždy vkusně (Za tohleto se nikdo stydět nemusí, je to skoro nové!), a být předpisově ostříhán. A nestrkat ruce do kapes (Zašiju ti je, já ti je vážně jednou zašiju! A zašil.). No a potom už jen držet pusu (ano, pusu) a krok a pořád doleva (No co se dá dělat, jsme halt malej stát, proto tu jsou Sověti! Američani by byli možná horší! Cože, že by tu nikdo bejt nemusel? No no, ty náš chytrej chlapečku... Všude, všude někdo musí bejt!!! Tak tady jsou Rusové a hotovo!). Pití a kouření se u Vítů pochopitelně odsuzovalo. Kouření beze zbytku, nad pitím by se snad dalo přimhouřit oko; dejme tomu – od dvaceti.

Nikola tedy kouření za školou vyzkoušel jen několikrát a do hospod ještě ani v učení se spolužáky nechodil. Dle přání (časem podpořeném moralisticky zdviženým ukazovákem, později navztekaně nakrabaceným čelem) otce tělocvikáře sportoval a dlouho si pak připadal jako tvrdě trénovaný posel, spěchající s depeší od nepřítelem obklíčeného generála ke generálovi číhajícímu v záloze, zachraňuje tím četu, rotu či pluk od jisté zkázy. Postupně se v té samé úloze viděl na běžkách, na kole, v kánoi a podobně. Několikrát touto vizí apeloval na city táty, který tolik potřeboval patnáctiletého syna při zvelebování bytu či chaty. Otci, důstojníkovi Československé lidové armády, při tom dojemně blýsklo v očích a kluka na nějaký ten závod občas i pustil.

Rogalo přišlo později, asi tak v sedmdesátém pátém roce. To se ale už osmnáctiletý Nikola neviděl coby služební poštovní holub; naopak, rogalisté dělali velení lidových armád spíš vrásky, samozvaní letci přelétávali z jedné zóny do druhé i bez posvěcení úřadů.

V tu dobu se už napít uměl. A i hříšně se povalovat v posteli dokázal. A také už věděl, že sport není trénink na válku a láska že není sprosťárna.

První objev Petra

Petr nikdy moc kamarádů neměl, rozhodně ne mezi vrstevníky. Uzavřený do sebe, skoro jakoby namyšlený. To však nebyl, byl jen chytrý. Chytrý dědičně, uzavřený a tichý snad ze vzdoru.

V dospívání se s otcem téměř nesnesl. Máma pak byla příliš ve vleku manžela, než aby alespoň v ní měl víc než rodičovskou autoritu. Zděděný intelekt mu však přinesl i jistou dávku sebevědomí: obejdu se bez vás, bez všech, hlavně odsud pryč!

Studovat nechtěl, jako by se bál někdejšího akademického světa, svého nepřístupného otce, a navíc by se stal nesnesitelně závislým na rodičovské přízni. Šel tedy do učení, přičemž středoškoláky nikoli apriorně opovrhoval. Ve škole a na praxi se příliš snažit nemusel, na vynikající prospěch mu stačily dvě třetiny docházky. Zbylá třetina a všechen ostatní volný čas patřil jen jemu, skládat účty nikomu nemusel. Poměrně brzy uměl vydělat dost peněz a byl tak částečně nezávislý i finančně. Z obojího se vědomě těšil.

Do Prahy z Příbrami, kde bydlel v bytě u strýce, bylo spojení pravidelné a rychlé. Petr je využíval prakticky denně.

V šestnácti letech byl renomovaným odborníkem přes filmovou produkci. Nejvíc ho dostal Fellini; Amarcord viděl šestkrát. Že se mu z celého filmu nejvíc líbila prsa obrovité trafikantky, by nepopíral. Tehdy ho mrzelo, že neexistují speciální odznáčky, které by (připnuté na rukávě, představoval si) ostatním na ulici zvěstovaly, že jejich nositelky jsou, stejně jako on, opuštěné a tedy volné.

Petr se styděl. A byl neobyčejně plachý. I za to se styděl. Navíc si vůbec nedokázal představit, jak se nahý tiskne k nahé osamocené, volné. O to víc ho podobné představy vzrušovaly.

V sedmnácti letech znal nazpaměť všechny hry divadla Semafor. Téměř všechny pak Činoherního klubu, Reduty a Divadla Na Zábradlí. Díky svým temně hnědým očím s hustým obočím nad nimi a díky poměrně dlouhým vlnitým vlasům vylézajícím zpod džínové čepice vypadal na dobrých pětadvacet let. Zároveň v něm však bylo i cosi dojemně chlapeckého; pokladní kin a divadel lístek pro něho snad i schovávaly. A nejen kin a divadel, lístek pro sotva šestnáctiletého Petra měla i pokladní z vyhlášeného pražského baru Astra. Ta navíc s mateřským pochopením zamrkala na vrátného, který ho pustil na noční striptýz. Petr se pokladní odvděčil tak, že jí nechal zavolat po skončení produkce taxi. Ne na nádraží, ale až do Příbrami. Cestou domů se od světa znalého řidiče dozvěděl o jakémsi nelegálním bordelu na půdě jiného pražského kulturního stánku, Luxoru. Taxikáři poděkoval dvackou spropitného, týden pak do Prahy nejel.

Těch volných pár dní ale nepromarnil, v obchodě pomohl s inventurou a nakonec vedoucímu (v jedné osobě též mistru odborné přípravy) udělal i účetní uzávěrku. Odměna byla větší než kdy jindy, navíc zbavil panenství jeho dceru.

Tu mu do obchodu v poslední den inventury dovedl sám tatíček.

„Dneska jí tu matiku doučuj tady,“ šeptal mu ve skladu látek do ucha. „Asi tak do devíti. Ale vpředu ve kšeftě nech rozsvíceno! Víš, já to musím jít s inspektorkou někam oslavit, dneska to bylo vo fous, chápeš, že jo?!“

Petr věděl, jak bude tenhle rozbředlý, hnusně měkký a zženštilý podpantofel oslavovat: Podívejte milostivá, ten ho má, co říkáte?! A tady! No a vona, jak slastně zavírá oči. Ukažte..., a zatímco ji bude jednou rukou objímat, druhou, ve které drží balíček ohmataných pornofotek, jí bude jezdit po prsou, zbaběle zalezlý v koutě vinárny. Eh, kolikrát ho tady mezi regály Petr přistihl tu s tou, tu s onou paničkou, již do skladu nalákal na... zbožíčko, které jsem ještě ani nestačil naaranžovat, je to hrůza ten neustálej kvalt, ovšem pro vás, milostivá... Samozřejmě také věděl, že té dnešní oběti (Hm, oběti...! Na to čeká, děvka jedna rozdávačná!) musí být vedoucí jaksepatří vděčný; jako už kolikrát, i dnes mu prominula dobrých deset tisíc do kasy a nechala je napsané na skladě.

„Jo,“ odpověděl tedy a znechuceně kývl hlavou. Čerstvě nabyté peníze ho pálily v kapse, chtěl jet do Prahy, do Astry. A možná by i zkusil doporučený mu Luxor.

Vedoucí si jeho neochotné kývnutí vysvětlil po svém: „Jasně Petře,“ řekl, „tady máš ještě padesátku. Nebo ne,“ opravil se a vytáhl ze zadní kapsy oblýskaných tesilek naditou peněženku a z ní ještě jednu bankovku, „dám ti dvě. Jo a hele, Péťo, stará vo tom dnešku ví. No jako že tu s mladou budete! Ale hlavně, prosim tě – vepředu nech svítit! A zamkni! Kdyby něco, tak jsem si jen vodskočil.“

Petr přikývl, zamkl za vesele už dovádějící dvojicí a šel s mladou dozadu do skladu. Tam pro změnu zhasl a mladé sáhl hned na prsa. Ona ho odstrčila; ovšem jen proto, aby si mohla svléknout svetr a pod blůzou rozepnout podprsenku.

Petr tuhle dceru pana vedoucího chodil doučovat (dávat hodiny matematiky, jak říkal otec/vedoucí mistr) už od září, skoro půl roku. Líbil se jí. Líbil se všem holkám na gymnáziu, kde druhým rokem Vlaďka studovala. Pokud věděla, s žádnou spolužačkou ale nic neměl. Sama byla lačná a nebála se. Fakt, že se Petr tolik třásl, nesvlékl se a jí jen vyhrnul blůzu a poté i sukni, přičítala jeho žhavosti; vlastně tak pasovala ještě panice na rytíře.

Když o několik minut později leželi vedle sebe na kusu rozbaleného koberce, vyčerpaný Petr ji ani nevnímal. I ona byla potichu, myslela zčásti na to, zčásti na Petra. Zamilovávala se do něj. On myslel jen na to. Doposud nikdy se nesnažil představit, jaký to je pocit být v ženě, a jaký být na vrcholu; teď byl poněkud rozčarovaný. Ale věděl přesně, že nalezl, co hledal, akt ten ho cele uspokojil. Víc momentálně nechtěl.

Vlaďka se svezla z jeho bezvládné paže a posadila se. Přes hlavu přetáhla blůzu, z ramen shodila shrnutou podprsenku a otřela si jí vlhké břicho. Ve světle dopadajícím do skladu škvírou pod dveřmi, viděla tvář zhluboka oddychujícího Petra. Pohladila ho po vlasech – a on se otřásl. Ona se naopak roztouženě zachvěla. Naklonila se nad něho a chtěla ho políbit. Petr uchopil její tvář do dlaní a... dnes ještě ne, dnes ji ještě od sebe neodtlačil a nechal se políbit.

„Mám rozsvítit?“ zeptala se šeptem. Chtěla se mu ukázat nahá.

„Ne,“ odpověděl rychle, po prvním polibku červený. „Nerozsvěcej.“

Vstala a maličko pootevřela dveře. Petr ji sledoval, trochu se i nadzvedl. Rychle se svlékla, načež si klekla na koberec. Petr vztáhl ruku a pohladil ještě ne zcela dospělá ňadra. Ona ho pohladila po tváři, přitom mu nervózně rozepínala knoflíky košile.

„Nadzvedni se,“ zamumlala mu do ucha. Petr však neslyšel. Jen v zádech cítil tlak její ruky. „A teď si lehni.“

„Ne,“ bránil se chraptivě. Cítil, jak se mu krev hrne do tváří, uši mu hořely. Zase se styděl. Nevěděl proč, ale styděl se.

„Nerozsvěcej, teď nerozsvěcej. Chci tě jen cítit, tak, takhle.“

Vlaďka se pootočila, nohou lehce kopla do dveří a znovu se k němu přitiskla.

Teď už se Petr nestyděl. Ve světle ano – za svoji nahotu, v duši za svoje city.

Popletený Nikola

Normální dítě normálních rodičů..., i tak bylo možno na rodinu Vítů nazírat. A tak nějak na rodinu Vítů i leckdo nazíral. Dokonce převážná většina. Nikola však jako by hledal tu menšinu.

Nejprve s pláčem na krajíčku a se zmatkem v nic nechápající duši. Později s hurónským křikem dospívajícího „suveréna“. V úvozovkách proto, že šlo opravdu jen o přechodné období. V ten čas pochopitelně cestu k otci nehledal..., tedy ji ani nenašel. Generační problémy, terminus technicus většiny, jimiž se v určitých letech omluvá spousta pochybení, se na jejich vzájemném vztahu podepsaly opravdu neblaze. Výjimkou samozřejmě nebyli, snad jen přespříliš tvrdohlaví. A dost možná, že otec byl špatný pedagog, anebo Nikola špatný žák.

Ale jinak, bez zbytečného a jalového filozofování: u Vítů vše v naprostém pořádku...

...jen tatík lhal, jako když tiskne, maminka sice nechtěla, byla však bez pravomocí. Lži hlavy rodiny byly tak suverénní a hojné, že Nikolu tehdy ani nenapadlo o jeho slovech pochybovat. Velice dlouho byl naivní, slepě důvěřivý synek.

Do nějakých čtrnácti patnácti let viděl otce jako přešikovného, družného, ale také velice přísného rodiče. A jak to asi má být – zodpovědného, starostlivého. O rodinu pečujícího: byly zájezdy na hory, byly sjezdy řek, byly zahraniční dovolené... vždy s přesně vypracovaným harmonogramem výletů, návštěv kulturních pamětihodností, zábav, ale i – nutno dodat – povinností. K jejich zodpovědnému plnění mělo Nikolovi napomáhat vědomí vždy připravených trestů. Trestů coby výchovného prostředku. Proto se na dovolenou a různé dvou- až třídenní výlety brával s sebou například Neználek: hrozba přepisování té tak děsivě tlusté knihy měla rozdivočelého synka trochu zkrotit, prázdniny neprázdniny, víkend nevíkend! Na jeho ubrečené proč? odpovídal táta (s neotřesitelnou vírou v opakování coby jediné cesty k dokonalosti) jasně a stručně: Až budeš mít jedničku z písanky, přejdeme na diktáty! Nikola tak každý společný zájezd na hory, na vodu, do MLR, BLR, Rumunska a podvakrát i do Jugoslávie z duše nenáviděl. Mluvit o tom samozřejmě nemohl, tak blízko si ho táta nikdy nepustil. A respektujíc manželovu autoritu dlouho nepomohla ani maminka.

Postupně se tak Nikola stáhl do sebe, uzavřel se. Protože se bál. Neustále. Bůh ví, ne-li od onoho večera, kdy se pan Vít vrátil z třídní schůzky jeho asi čtvrté třídy. Synek byl promptně seřezán a následně nucen se přiznat, že to on byl někdy před měsícem po škole!

„Nebyl jsem.“

„Přiznej se!“ Facka. „Přiznej se! Soudružka učitelka říkala, že ten malej byl po škole za pětku z úpravy! A ty jsi nejmenší, nebo aspoň skoro! Jsi nebo nejsi?!“

„Nevím. Asi.“ Facka. „Tak ty ani nevíš, jak seš velkej, hergot!“ Facka. „Tak byl jsi po škole, nebo nebyl, ptám se tě?!“

„Nevím,“ zavrtěl hlavou Nikola a vzápětí se mu zalily oči slzami. Brečet nechtěl, ale bylo to silnější… to něco, co mu v jakkoli vypjatých situacích – a nezáleželo na orientaci toho kterého prožitku – často vhánělo slzy do očí a téměř až nesnesitelně svíralo rozbouřené vnitřnosti. „Ne, nebyl,“ řekl potichu.

„Nebyl, jo?!“ Facka. „Tak já ti to povím: byl! A řekne ti to i tvoje soudružka učitelka, jdeme za ní! Aby sis už konečně zapamatoval, že mně lhát nebudeš!“

Soudružka učitelka, vyrušena u večeře, řekla, že neví, jestli byl po škole zrovna Nikola, snad jí ho bylo v tu chvíli i líto. Ráda ho sice neměla, to ale ostatně nikoho. „Možná to byl Železník,“ dodala nakonec, „ten je ještě menší než Nikola. Jméno mně soudružka kolegyně neřekla. Jenom mne totiž zastupovala, suplovala za mě.“

Železníkův otec na chodbě bytovky otci řekl, že jejich mladej po škole byl, a co jako má být, svoje už dostal!

Cestou domů setmělými ulicemi nesl pan Vít syna na ramenou, na koni. Vděčný mu ale Nikola nebyl; byl jen rád, že už to skončilo.

Po několika málo letech, v období přirozených střetů rodičů s pubertálními dětmi, a hlavně po mnoha a mnoha odhalených nepravdách a vyložených lží a nedůstojných projevech zloby a kruté hlouposti jak vůči němu, tak vůči starší sestře Janě, Nikola ve vztahu k otci silně ochladl a začal používat vulgárně neosobního, ironického označení Jarouš.

„Jarouš mi zatrhnul tréninky,“ omlouval u trenéra svoje absence zkraje. „Než donesu ze školy pochvalu.“

O pár let později už byl jadrnější: „Jarouš mi nasral, je to blb!“

To ale bylo už na pováženou. Jestli si pravou povahu vztahu neuvědomoval Nikola, většina ostatních ano. Jeho vrstevníci se smáli, snad i trochu provokativně. Rodinní přátelé se však zhrozili. Jaroslava měli rádi, a třebaže se v kamarádství leccos (mnohé) promíjí, u vědomí toho, že mladý Nikola občas pravdu měl, zúčastněně vyzpovídali tu jeho, tu opatrně přítele Jaroslava. Ten byl se svojí zpovědí pohříchu hotový raz dva: jakožto voják hodnotící kritéria – jasná, stručná a výstižná – měl vždy po ruce. Ne tak Nikola, který každý konflikt s otcem nesl opravdu těžce. Všechno tedy rozebíral a vysvětloval velice podrobně, jaksi od Adama. Potom už nestačilo pouhé konstatování, že Jarouš je vůl. Nikola se tedy učil mluvit. Někteří z otcových přátel se mu v tu dobu stali tak trochu druhými táty. Rozhodně víc než bodrými strýci – i od nich v těch jalových letech dostal své. K jeho vlastnímu otci ho však nepřivedli, prozatím. K otcovství měl Nikola ještě daleko.

Nikola se také hodně styděl. Trpěl vypěstovaným komplexem méněcennosti. Tak třeba když měl na sobě parádní kalhoty se zvony (o něž pomalu zakopával a za které šikovná sestra – která mu je podle vypůjčené velemódní Burdy ušila k patnáctým narozeninám – dostala od otce děsně vynadáno) a zrovna vyfasoval ve škole za pět: No, konstatoval nešťastně v duchu, potvrdily se Jaroušovy kecy: Nastrojenej jak americkej plejboj, ale blbej jak pučtok! I ten blbej dělník musí umět počítat, aby si spočítal třeba vejplatu! A synek všemu věřil, rozhodně zkraje... vycepovaný nesvépravný vojáček. (Těm jeho otec, potkal-li je někde na rodinných výletech, zásadně tykal a Nikola nechápal, proč se sestra najednou tak červená a nemluví nejen s tátou, ale vůbec s nikým.) Následky na sebe nenechaly dlouho čekat: za pár let chodil Nikola po světě otrhaný jak vandrák, když se dlouho převelice mýlil, posuzuje lidi podle oblečení a zjevu vůbec.

Také se styděl za to, co měl v kalhotách, ať už se zvonem nebo bez. V těch se zvonem o něco víc – byly těsné, vypasované a on se pomalu bál i jen skrz kapsu si v rozkroku udělat pořádek, aby si ho nerozsedl. Tam se nešahá! znělo mu v hlavě už odmala. Otce viděl nahého prvně až někdy ve dvaadvaceti; to Jarouš patrně usoudil, že mladýho už zkazit nemůže. Jeden z mála logicky odvozených Jaroušových soudů (třebaže nevědomky): mladej už víc zkazit nešel.

První nahé ženské tělo viděl Nikola tu noc, kdy se o tři roky starší sestra vrátila z taneční prodloužené. Zakopla o křeslo (tím dvanáctiletého bratra vzbudila) a začala se svlékat. Cudně otočená, zato necelý metr od jeho tváře. To už byl Nikola vzhůru nadobro, na posteli se však ani nepohnul. Prodloužené byly ještě dvě, následoval ples, druhý... a to ho načapala. Zmydlila ho jako občas ji táta (třeba když jí našel v kabelce toho hrůzu vlasatýho pophvězdu Nováka!) a týden s ním nemluvila. Ani večer v dětském pokoji, kdy z postele na postel pravidelně hodnotili rodiče a život vůbec.

Někdy ve třinácti letech vyštrachal Nikola ve skříni ve sklepě několikero Mladých světů. V nich objevil docela slušné kolekce černobílých aktů. Ty vystříhal, po důkladném prostudování uschoval doma pod koberec a zmatený nepořádkem v trenkách se šel převléct. Neúplné časopisy vyhodil. Když otec jejich ztrátu objevil, chvíli vyšetřoval. Nikola v duchu rodinných tradic lhal, sestra nemusela. Nikola nevydržel a byl seřezán. Jednak proto, že už zase (...jako by si to nepamatoval od minula!) lže a navíc …nevěřím, že sis v nich jen tak čet; bůh ví, cos s těma Mladejma světama dělal, to není časopis pro takový usmrkance, jako jsi ty! Nepříliš složitou úvahou došel Nikola k závěru, že výprask a následná řada úplně nelogických zákazů a trestů byla patrně i jakousi zálohou k dalším eventuálním vybočením z otcem vytyčeného normálu. Ovšem vybočení stejně jako každá jiná nepravost či lež realizované netaktickým adolescentem bývalo téměř vždy odhaleno, takže Nikola do svých přibližně patnácti let trávil většinu volného času u otevřeného okna ve druhém patře bytovky, odkud jako vězeň s téměř dohola vystříhanou hlavou hulákal na svobodné kamarády.

Pravidelně zjara pak, hnán nudou a nastalými biologickými pochody v dospívajícím těle, šmejdil v knihovně rodičů..., kde objevil pečlivě zalepenou obálku s nápisem Silvestr 68, 69, 70..., plnou různě velikých fotografií. A také puntičkářsky zabalenou, ozdobnou šňůrkou převázanou a pečetním voskem zapečetěnou knihu. Takto zabezpečená byla pro něho zprvu oříškem; dobře nasvícená však alespoň vyjevila svůj název Tajemství lásky.

S pouze zalepenou obálkou problém nebyl, tu stačilo jen lehce napařit nad hrncem s vařící vodou. Pravděpodobně dost přihlouple vypadal Nikola, když si prohlížel fotografie rodičů a jejich stejně starých, asi tak čtyřicetiletých přátel, kterak se spoře oblečení/neoblečení veselí při silvestrovských radovánkách. Nejprve to byl pro něho šok; hlavně proto, že navzdory svému vztahu k otci jej nedávno velebil za nečekanou velkorysost, se kterou ho pustil na týden na hory. Když si ale dal dohromady naštvanou sestru (že si veze na Silvestra vedle svého kluka taky mladého pitomého bráchu!) a nalezené fotografie, měl pocit, že vidí o kus dál. Zatím jen pocit; ten se v nepěknou jistotu proměnil po přečtení vzkazu, který se neočekávaně objevil na zapečetěném obalu knihy:

Milé děti,

doufám, že jste si tuto knihu již prohlédly,

vícekrát se o to ale už nepokoušejte!

A podpis. (Přes půl strany, přesně jak v žákovské!)

A v pečetním vosku obtisknutá služební pečeť. Nikolovi bylo čtrnáct pryč, sestře osmnáct.

Jarouš je blb, pomyslel si tehdy už stereotypně Nikola, a to jsem to už měl vymyšlený, risknul bych to! Kroucenou trikolorovou šňůrku mám, pečetní vosk taky, papír a lepicí pásku má Jarouš v šuplíku. A to jeho služební pečetidlo bych si vzal, až by někde schůzoval. Jenomže takovýhle psaní bych nepřepsal, a už vůbec ne ten jeho podpis, jak ňákýho generála! Kapitánek veledůležitej, se z něho podělám.

Po dalším z mnoha jistě veselých Silvestrů dokreslil otce už jen rozmáchlý podpis na přelepech poněkud zbytnělé obálky. Tu už Nikola otevírat nechtěl. A dlouho pak nejenže neotevřel, ale ani nečetl nic, co nebylo adresováno pouze jemu.

A že už doma jiné akty nenašel (ty z Mladého světa vzaly zasvé při předvánočním úklidu, kdy dojemně starostlivá a uvědomělá hlava rodiny srolovala všechny koberce a hrr s nimi s plácačkou před bytovku na první sníh, díky jejichž objevení vyfasoval Nikola znovu nářez a večer rukou, rozbolavělou od celodenního klepání koberců, neuzvedl ani hrnek s čajem). Tedy že jiné akty nebyly, pustil se do nedávno objevené krásné literatury. Ze zadní řady v knihovně rodičů, pochopitelně. Nejvyšší známku obdržel Alberto Moravia se svojí Nudou, druhé místo obsadila Římanka. Mňačkovu Jak chutná moc sice dočetl až do konce; že se ale opravdu jedná o moc, a nikoli o noc, pochopil správně už někde před polovinou. Výtvarného redaktora ovšem nezatratil (ačkoliv jej i při pouhém pohledu na obal knihy vždy slastně zamrazilo v rozkroku) a na onen titul nezanevřel. Naopak, tuhle knihu si zapamatoval a v budoucnu ji přečetl ještě mnohokrát; ovšem vypůjčenou od starších kamarádů... z tatíkovy knihovny zkraje sedmdesátých let definitivně zmizela.

Tak se díky kasárníkům otce vojáka a biologickým pochodům v mladém těle dostal Nikola od Mayovek k beletrii.

Samotář Petr

Dcera vedoucího prodejny látek hodiny matematiky dostávat musela, protože ta blbá jak pučtok byla. Ovšem vedoucí takové prodejny byl v malém městě dost velkým pánem na to, aby svoji dceru na místní gymnázium dostal, byť byla třeba i blbá. A mohl si i dovolit platit jí soukromého učitele. Že sehnal pouze Petra, mrzelo pana otce jen trochu. Jistě, takový vysokoškolák, nebo dokonce inženýr, by pochopitelně vypadal líp (...to vim taky, Marie!); na druhou stranu ale nemusel nijak hluboko do kapsy (...že jo, Maruš!). O schopnostech svého učně se už mnohokrát přesvědčil, a tak byl rozhodnut ignorovat i eventuální pomlouvačné řeči. Petr si přivydělal rád a spolu s několika stokorunami při pravidelných inventurách a účetních uzávěrkách v obchodě, s nevelkým, nicméně pravidelným platem v učení a s občasným kšeftíkem pod rukou v obchodě tedy docela slušně vystačil.

Vlaďka pak byla za Petra ráda se vším všudy. Zvlášť poté. Učení ve skladu látek se stalo oběma náramně oblíbeným, hodná dcera tatínkovi nakukala, že se chce přímo ve firmě naučit základům ekonomie; kvůli té vysoké přece! Vždy z prodejny radostně odcházející otec stokorunami nešetřil. Zvlášť když viděl, že Petr doučuje mladou navíc i doma, patrně teorii.

A vydělané stokoruny nešetřil zase Petr. V posledním roce učení odešel od strýce a sehnal si podnájem. A stále jezdil do Prahy, nemohl se jí nabažit. Všeho, co mu nabízela. Včetně striptýzu. Jen do Luxoru na půdu nešel, své měl jisté, pochopitelně i díky vlastnímu podnájmu.

Osmnácté narozeniny oslavil v klubu divadla Semafor. Odtud si ho odvedla jedna velice atraktivní herečka z jiného pražského divadla, z ABC.

Petr už dokázal přemoci svůj leckdy až paranoidní strach z lidí jaksi obecně a s laťkou úmyslně vysoko položenou stále častěji navštěvoval různé divadelní kluby a podobná zařízení. Chtěl být uvnitř, ne jen postávat opodál. Divadelníci, nastavující si tu večery, ho už několikrát pozvali k sobě, sedělo-li se pospolu. Porvé se ho zeptali ze zvědavosti, cože je zač a co to pořád spisuje?

„Prodavač,“ odpověděl Petr a dodal: „Píši poezii.“ Ne básně, Petr řekl poezii. Hovoru u stolu se příliš neúčastnil, jen občas něco svojí lehce ironizující mluvou podtrhl či zdůraznil. A jeho básně se také líbily, dost. Petra to nepřekvapilo, ale ani nijak zvlášť nepotěšilo.

Na svoje osmnáctiny si dal čtyřikrát malého myslivce s kofolou.

„Co že tak piješ, dneska?“ zeptal se kdosi od vedlejšího stolu.

„Slavím.“

„Prosím tě?! A co, básníku? A přisedni.“

„Osmnáctiny,“ odpověděl nevzrušeně a jakoby nevážně Petr. Nevěřil mu nikdo.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Přední tiráž

Petr a Nikola po několika letech

Petr

Nikola

První objev Petra

Popletený Nikola

Samotář Petr