Copyright © Ivan Fíla, 2019

All rights reserved

Ilustrace © Kateřina Sidonová

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2019

ISBN epub 978-80-7565-612-4

Lídě, Paulu Austerovi

a všem neapolským duším,

které mě naučily věřit, že i osli létají

a člověk může chodit nad vodou...

„Nu dobrá, a kdos ty?“

„Té síly díl jsem já, jež chtíc vždy páchat zlo,

vždy dobro vykoná.“

Goethe / Faust

Předmluva

Když jsem před pár lety ležel se zápalem plic a s vysokou horečkou v jedné dálné zemi v zapomenutém motelu na zapomenutém místě, kde široko daleko nebyl lékař, a upadl jsem do mdlob, zdály se mi ty nejhrůznější, ale i nejkrásnější sny, které se zběsile střídaly, doprovázeny tu vzdálenými, tu blízkými hlasy mužů, žen a dětí, které mi cosi našeptávaly, jako kdyby mi chtěly na rozloučenou ještě něco rychle říct. A když jsem se pak po třech dnech zcela dehydrovaný probudil a nevěděl jsem, zda jsem živý, nebo už mrtvý, kdy se tělo jakýmsi zázračným způsobem vyléčilo samo pudem sebezáchovy, zůstal mi z toho množství snů, které mé horečné blouznění doprovázely, v paměti jeden jediný. O nesmrtelném člověku, o dívce obdařené schopností vidět do svých minulých životů a o věčné lásce. Na zemi ležela pohozená tužka a na nočním stolku se válel pomačkaný kus papíru. Byl jsem tak zesláblý, že mi dost dlouho trvalo, než jsem tužku sebral a na papírek načmáral: NEJKRÁSNĚJŠÍ KRÁSNO VŠECH KRÁSEN. Ano, to byl ten sen, který jsem prožil. Hrůzný a něžný, chvílemi reálný, chvílemi pohádkový, ale na konci divutvorně krásný. Na snech je úžasné – a všichni to dobře víme, protože sny patří k našemu životu a jsou neoddělitelnou součástí lidské podstaty –, že nás někdy zavedou do světa či příběhu, který bychom skutečně chtěli prožít. Sny jsou někdy kruté, probudíme se zaliti potem a jsme šťastni, že jsme z té hrůzy venku. A někdy jsou nádherné a přáli bychom si, aby nikdy neskončily.

Ten papírek se čtyřmi načmáranými slovy jsem nezahodil a ten sen nezapomněl. A tak, drahý čtenáři, zavři oči a sni. Možná v tom příběhu najdeš i sám sebe a zblízka se podíváš na svoji vlastní duši.

Ivan Fíla

Prolog

Zvoní zvony. Desítky, stovky zvonů. Zní temným dunivým tónem, jako by křičely memento mori a odpuzovaly tak zlé síly a neštěstí. Zatím vyplašily jen hejno racků kroužících vysoko v mlhavém oparu nad střechami domů a kostelů středověkého města v srdci Evropy, z něhož se kdysi – za vlády jednoho osvíceného panovníka – mělo stát hlavní město světa, nový Jeruzalém. Král vtipkoval, že při případném druhém návratu splete Krista a přivede ho sem namísto do Svaté země. Po jeho smrti však město zchudlo a to přispělo k tomu, že neprošlo takovou přestavbou jako jiné metropole a po další staletí v něm zůstal uchován jedinečný genius loci, k němuž patří i tajemné pověsti a legendy, mystické bytosti a hrůzostrašní tvorové. Město přežilo velké i malé války, cizí nadvládu, hladomor a živelné pohromy, na jedno však připraveno nebylo: na hordy turistů. A ačkoliv se všechny zvony rozezněly právě kvůli nim, aby varovaly před jejich neutuchající expanzí a blížící se katastrofou, proudí už od časného rána husté zástupy novodobých dobyvatelů křivolakými kamennými uličkami, po náměstích a náměstíčkách, mezi gotickými chrámy a románskými kostely, a po terasovitých zahradách posetých fontánami, tajemnými průchody, gloriety a lodžiemi s úchvatnými výhledy. Neodradí je ani ledové mrholení a studený vichr zahalující město do uplakaného smutečního hávu. Pojem sezóna tu už dávno neplatí, sezóna tu je neustále, tři sta šedesát pět dní v roce. Genius loci se jmenují už jen kavárny, restaurace, noční kluby, a dokonce i franchisové butiky s dámským spodním prádlem, které mají ve znaku jakéhosi tříhlavého ducha. Obchod s tajemstvím sem nepřetržitě láká masy baťůžkářů konzumující laciné gumové sendviče ve stínu barokních soch a staletých stromů, milence bloudící v renesančním zrcadlovém panoptiku, kde se podle legendy zatřpytí štěstí, když ho oko zachytí, i nostalgiky hledající ztracený ráj nenávratně udusaný miliony nohou v mozaikové dlažbě. Jedno tajemství tu však zůstalo; tajemství, o kterém nikdo nic netuší a které proplouvá časem jako neviditelný stín...

Dívka

„Ulička čarodějnic,“ zvolal nadšeně vyzáblý čahoun s nagelovanými vlasy držící nad hlavou americkou vlaječku. „V Guinnessově knize rekordů je zanesena jako nejužší ulice na světě. Ve středověku byly stěny potírány žíravinou a ženy obviněné z čarodějnictví zde musely chodit nahé po ostrých kamenech, dokud se nepřiznaly.“

Za průvodcem se mezi vybledlými freskami čarodějnic na vysokých hrbolatých zdech tlačila skupina převážně obézních turistů. Dřeli svými špeky omítku a v duchu lamentovali, že se nechali zatáhnout do klaustrofobické pasti, a ještě za to zaplatili. Lil z nich pot, i když po ránu udeřily tuhé mrazy.

„Čarodějnice byly odsouzeny k smrti a upáleny na hranici na Katově náměstí, které za chvilku uvidíte,“ líčil čahoun a v duchu se těšil, až tlouštíci dojdou k nejužšímu místu. Tam se natočil bokem a zvedl ruce.

„Nadechněte se a zatáhněte břicha!“

Turisté se ho snažili napodobit. Štíhlejší prošli, tlustší se zadrhli a zůstali trčet mezi zdmi, nemohli se pohnout dopředu ani zpět.

„Nadechněte se! Ještě víc! Ano, to je ono, vydržte, ještě kousek!“ povzbuzoval čahoun a pomáhal jim vysoukat se ven, za což pak dostal tučné spropitné. „Za odměnu vás čeká nevídaná atrakce – Katův dům, ve kterém žije nejstarší člověk na světě.“

Na druhém konci uličky se objevila asi dvacetiletá nevšedně krásná dívka. Vypadala jako anděl, jako zjevení z jiného světa. Měla jemné, křehké rysy, azurově modré oči, plavé vlasy a na krku táhlou černou jizvu. Procházela uličkou s lehkostí stínu, jako by se vznášela.

Přijela jsem z daleka, z jiného světadílu, vzdáleného tisíce kilometrů. Mám jinou podobu než kdysi, jinou tvář, jiné tělo, jiné jméno. Moji duši odnesli ptáci na perleťových křídlech a přenesli ji do dalšího života. Kdysi. Před sto lety.

Dívka došla na Katovo náměstí a najednou se jí zmocnil pocit, jako by vstoupila Ištařinou bránou do starověkého Babylonu, podle Genesis též Bábelu, což znamená zmatek. A zmatek tu panoval – obrovský ZMATEK. Ze všech stran k ní doléhala směsice jazyků, všude se tlačily masy halasících turistů, kteří obdivovali třípatrový úzký dům s křivými zdmi uprostřed náměstí. Zleva i zprava ho obepínaly strmé schody, na vrcholu otevřené, jako by vedly do nebe. Nad vchodem viselo domovní znamení – kat na popravišti.

Bible vypráví, že i babylonskou věž lidé chtěli postavit až do nebe, aby tak povýšili svou velikost a odtržení od pravého Boha. A Bůh proti tomuto velkolepému dílu zasáhl, zmátl lidem jazyky a rozehnal je po celé zemi, aby jim znemožnil ve stavbě pokračovat. „Anděl vykřikl mocným hlasem: Padla, padla ta veliká říše Babylon a stala se příbytkem démonů, vyhnanstvím každého nečistého ducha a vězením každého nečistého a ohavného ptáka!“ A od té doby lidé hovoří různými jazyky.

Dívku však zmatek neodradil, nebyla součástí této novodobé turistické mašinérie, před kterou by možná kapituloval i sám Bůh, pokud existoval a nebyl – tak, jak ho vnímala dívka – nic jiného než vlastní nejvyšší JÁ ve všech stvořeních. Věřila, že se modlíme, postíme a konáme dobré skutky, aby se Bůh narodil v duši a duše zase v Bohu.

„Katův dům s Nebeskými schody z roku 1211,“ křičeli průvodci jeden přes druhého, když je dívka míjela, a pohledy všech turistů směřovaly k tomuto skvostu středověké architektury, aniž mysleli na to, kolik žen obviněných z čarodějnictví tu bylo upáleno a kolik hlav nevinných mužů bylo sťato úderem meče, sekery nebo popravčích strojů. Krvavou minulost ozářilo kouzlo nostalgie.

„Katův dům byl postaven věhlasným italským architektem Pietrem Ragazzottim,“ hlásal drobný Japonec do megafonu.

„Jediný současný obyvatel Katova domu je Elias Rubinsky, nejstarší člověk světa,“ bylo slyšet v ruštině, kterou přehlušoval překotně mluvící a náruživě gestikulující Španěl s plstěným kloboukem v národních barvách.

„Panu Rubinskému je 120 let a těší se zázračnému zdraví. Stále ještě pracuje jako rytec kamejí,“ rozplýval se Ital s módní ušankou.

Turisté vydechli obdivné WOW a přemítali, zda je větší senzace tahle nádherná stavba, na kterou lákaly všechny příručky, anebo její výjimečný obyvatel. Ruce s mobily trčely nad hlavami, lidé fotili a filmovali, zacláněli si, postrkovali se a nadávali si, netušíce, že na svém displeji zvěčnili někde v anonymním davu i dívku, která se stala součástí jejich nového příspěvku na Facebooku, Instagramu, či Twitteru. A se stovkami dalších fotografií, kterými zahltili své mobily, je pak po návratu domů uložili do digitálního nekonečna k tisícům dalších fotografií, které pak už nikdy neviděli.

Dívka o tomto fenoménu své doby, svého nového života, nepřemýšlela, měla jiné poslání.

Nikdo nic neví, a ani vědět nemůže. Protože tenhle příběh se odehrál mezi nebem a zemí. A ještě neskončil.

Davy kolem ní splývaly, viděla rozmazanou masu a slyšela útržky hlasů.

„Je možné pana Rubinského vidět?“ vykřikl někdo dánsky.

„Pan Rubinsky nevychází z domu, s nikým se nestýká. Do dílny chodí jen v noci,“ odpověděl průvodce.

„O Rubinském koluje mnoho bájných příběhů,“ oznamoval mladík s uhrančivýma očima v hebrejštině.

„Po smrti své ženy před sto lety přestal mluvit,“ udivila skupinu Korejců žena s křiklavě žlutým baretem.

„Pokusil se o sebevraždu, ale nevytekla z něj ani kapka krve,“ sdělil žasnoucímu davu Číňan s mikroportem.

„Říká se, že pan Rubinsky je nesmrtelný,“ zvolala baculatá Portugalka a obrátila se s úsměvem na svou skupinu. „Chtěl by se někdo z vás stát nesmrtelným?“

„Všichni jsme nesmrtelní!“ vykřikl brazilskou portugalštinou starší šlachovitý muž s vyholenou hlavou a brýlemi s tenkými kulatými obroučkami.

Celá skupina se k němu otočila a zaraženě na něj zírala.

„Není smrti. Život je duch a duch nemůže zemřít,“ vysvětlil Brazilec a shovívavě se na všechny usmál.

„Tak ještě pár fotografií a jdeme do obchodu se šperky,“ řekl vousatý Nor. „Tam si můžete koupit kameje pana Rubinského.“

„A co jsou to kameje?“ ozval se z davu pronikavý ženský hlas.

„Rytiny, kde motiv vystupuje z kamene jako miniaturní plastika,“ odvětil Nor. „Byly velmi populární už ve starověku. A kameje pana Rubinského jsou světové unikáty, je jeden z posledních, kdo toto řemeslo ještě provozuje.“

***

Padl soumrak a autobusy s turisty odjížděly. Katovo náměstí se začalo postupně vylidňovat, až bylo úplně prázdné. Z ticha se ozvalo syčivé blafnutí a v pouliční laterně se rozžehlo jasné bílé světlo, o kterém kdysi platilo heslo všech lampářů: S plynem je světlo krásnější.

Starší muž v uniformě s brigadýrkou přecházel mezi kandelábry, v ruce nesl dlouhou tyč, kterou pod každou lampou zvedl, hákem na jejím konci otevřel plynový ventil a lampa se rozsvítila. V letních měsících to byla velká atrakce pro turisty, kteří se s lampářem pod lucernami fotografovali, dnes je ale psí počasí vyhnalo do barů, restaurací a zábavních podniků, kde se figurka lampáře prodávala spolu s dalšími suvenýry jako měděná miniatura.

Za výlohou krámku se šperky počítal starší obchodník peníze, na hlavě měl panamský klobouk Montecristi a v ruce tučnou tržbu. Průvodci sem za lukrativní provizi vodili turisty, kteří v domnění, že kupují kameje věhlasného rytce Rubinského, dostali místo nich čínské imitace, na nichž obchodník vydělal majlant. Rubinskému to bylo jedno, peněz měl plný trezor a ve svém věku je stejně neměl za co utratit, a tak jediná jeho starost byla, jak umřít. Po jeho kamejích lačnila renomovaná muzea i věhlasní sběratelé z celého světa, a ti věděli, přes koho se na ně dostat.

Ten člověk se jmenoval Ignatz Montabauer, milovník umění a filantrop, který se v mládí chtěl stát kouzelníkem a jako jediný měl k Rubinskému přístup. Získal si jeho důvěru nejen tím, že se narodil ve stejný den a stejnou hodinu (jen o pár desítek let později), a když Rubinskému bylo třiadevadesát, naučil ho létat letadlem a skákat padákem, hlavně ale oplýval magickou schopností rozhýbat očima klobouk, což mělo pro Rubinského život stěžejní význam. O tom ale až později.

Jednou za měsíc spolu mlčky seděli v dílně (to, že Rubinsky v mládí přestal mluvit, nebyla pouhá legenda, ale skutečnost) a pili domácí medovinu. Pak si Montabauer prohlédl nové kameje, dal Rubinskému peníze, ten mu je zase vrátil, Montabauer částku ztrojnásobil a poslal ji spolu se stovkami panenek a houpacích koníků do sirotčinců ve válečných oblastech, pro které založil humanitární organizaci Ráj bez andělů.

A protože mu už táhlo na osmdesátku a chtěl se dožít taky tak vysokého věku jako Rubinsky, jedl jogurty se speciálními kulturami v domnění, že v nich tkví tajemství Rubinského dlouhověkosti. Ten se údajně řídil, jak se všude psalo, teorií ruského profesora Mečnikova, nositele Nobelovy ceny za medicínu v roce 1908, podle níž je stárnutí způsobeno autointoxikací organismu, tedy otravou člověka střevní mikroflórou. „Smrt začíná v tlustém střevě,“ tvrdil Mečnikov, a proto doporučoval zvyšovat střevní kysání požíváním jogurtů. To se prý svého času osvědčilo u bulharských venkovanů, kteří se dožili nadměrně vysokého věku. Později se ukázalo, že zprávu šířili lobbisté jednoho mlékárenského koncernu, který uvedl na trh nový „zázračný“ jogurt s fotografíí Rubinského a jeho citátem: Narodili jsme se, jen abychom zemřeli. To je jediná jistota, kterou máme. A může se to stát každou vteřinu. Moje vteřina trvá už 120 let.

Konec ukázky

Table of Contents

Přední tiráž

Dívka