Myslet srdcem

Copyright © 2019 by Jitka Juliet Navrátilová

Copyright © Práh, 2019.

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7252-841-7

Pro mé tělo za jeho věrnost a mé srdce

za jeho moudrost.

Pro mé milované rodiče, kteří se o mne někdy

strachovali, ale důvěřovali mi.

Na památku třem inspirativním ženám a učitelkám,

které zemřely v době, kdy jsem psala tuto knihu:

Mé nejbližší přítelkyni v České republice Evě Wiesnerové,

jež mě dvacet let doprovázela na mé duchovní cestě

a od počátku podporovala při psaní této knihy (6. 3. 2019).

Mé první šamanské učitelce a přítelkyni Else Malpas,

která mě naučila vstupovat do změněného stavu vědomí

(17. 11. 2018).

Léčitelce a starší kmene Mazatéků Julietě Casimiro,

jež mě doprovázela na mé nejkrásnější ceremonii

s posvátnou medicínou

(23. 7. 2018).

Také bych chtěla poděkovat své redaktorce Kláře Šedé

za pomoc při „překladu“ mé češtiny do správné češtiny.

Nakladateli Martinu Vopěnkovi, že mi důvěřoval, když mi dal šanci

knihu vydat. A svým přátelům Anje Saunders,

Suzanne Edwards, Jiřině Hugo, Lawrenci Lingardovi

a Annett Tate za to, že mě u sebe během toho roku

psaní nechali bydlet, když jsem tolik nepracovala,

a tudíž neměla na londýnský nájem.

Úvod

Ležím na dřevěné podlaze primitivní chatky uprostřed amazonského pralesa. Stmívá se a s ustupujícím horkem se probouzí místní ptačí a hmyzí obyvatelstvo, které se před žárem dne doteď schovávalo. Okolí chatky bují životem, jenž se projevuje v rozmanitosti a síle zvuků a zpěvů. Jen já jsem potichu. Jsem vyčerpaná, nejen protože jsem týden nejedla, ale hlavně z tabákového lektvaru, který mi sem na vypití každý den nosí tabákový šaman. Tiše brečím únavou a vysílením. Modlím se, ať už to přestane, a přitom objímám červený plastový kbelík. Co já jsem s tím kbelíkem už zažila. Mým jediným přáním teď a tady je vyzvracet se do tohoto kbelíku. To je to jediné, co mi může pomoci.

Jak jsem se sem dostala? Co to zase provádím? Ty, kdo mě znají, to už asi nepřekvapí. Jsem tak trochu šílenec. Na své cestě za vyléčením, seberůstem a pochopením světa a smyslu života jsem ochotná podstoupit téměř cokoli. Cokoliv, abych nalezla svůj svatý grál. Toto byl teprve začátek mé cesty. Tabákový šaman byl jedním z prvních, kteří mě provázeli na mé cestě. A červený plastový kbelík jako jeden z prvních zachytával mé bloky a omezení. Naučit se naslouchat, přestat se bránit, nebojovat a začít důvěřovat, to byly jedny z mých největších lekcí.

To, co mě sem ve skutečnosti přivedlo, ale nebylo šílenství. Byla to důvěra. Důvěra v sebe, v hlas svého srdce. Tento hlas mě přesvědčil, že je možné vyléčit se z nevyléčitelné oslabující nemoci. Bez této důvěry bych se nikdy nevydala na svou cestu. Podstoupila bych konvenční léčbu, která by mě na mé cestě ke svatému grálu byla zastavila. Dál bych spala, i když bych vypadala, že bdím. Jenomže být probuzená znamená slyšet. A to ne ušima, ale srdcem.

Srdce je úžasný přijímač, jen ho naladit na tu správnou vlnu. Pak můžeme slyšet, co si povídají kytky a včely, jež na ně usedají. Líbezné melodie vesmíru. Ale i Zemi, která pláče, když do ní lidé vrtají. A to pak člověku dojde, že jsme pouhé střípky jedné velké skládanky. Každý z nás je pouze jedním střípkem. Ale každý střípek je důležitý, protože v sobě pojímá celou skládanku. Jsme postradatelní, ale zároveň nepostradatelní. Jak řekl perský mudrc a básník Rúmi: „Nejsi kapkou v oceánu. Jsi celým oceánem v kapce.“ Proto bychom měli usilovat o to, být krásnými zářivými střípky, v nichž se odráží dokonalost celého univerza. Zářit zvenku však můžeme jen tehdy, když záříme zevnitř. Probuzené, naladěné srdce je ta pochodeň, jež nás může vyvést i z té nejtemnější jeskyně. Ale musíme mu důvěřovat.

Každý člověk může někdy sejít z cesty, zabloudit v temné jeskyni omezení, strachů, nemocí. Zastavit a zaposlouchat se je první krok na cestě ven do světla. Co říká ten hlas uvnitř? Že je těch hlasů víc? Ano, jeden vychází z hlavy. Se svými logickými argumenty je velmi přesvědčivý. Je to hlas ega, jež chce mít vše, tebe, pěkně pod kontrolou. Druhý hlas je možná slabší, ale je tam. Je to hlas intuice, hlas tvého srdce. Ten touží po tom, abys žil/žila ve zdraví, štěstí a v harmonii s ostatními střípky a s celým světem. Nabádá tě vzdát se pomyslné kontroly a vykročit ze své komfortní zóny. I malinkatý krůček správným směrem, směrem dovnitř, k sobě samé/samému, je důležitým druhým krokem. Americký aktivista Martin Luther King to shrnul slovy: „Vykročte ve víře. Nemusíte vidět celé schodiště, jen udělejte první krok.“

Já jsem o schodišti neměla ani ponětí, když jsem se vydala na cestu. Ale ve víře jsem vykročila. Už roky předtím jsem byla nemocná. Ale diagnóza zákeřné autoimunitní nemoci a pocit, že se nacházím v tom nejtemnějším zákoutí, bylo něco, co se nedalo ignorovat. Varovali mě, že odmítnutím nabídnuté léčby si pohrávám se životem. Srdce mi ale říkalo, že si budu pohrávat se životem, když na léčebné metody lékařů přistoupím. O autoimunitních nemocech jsem v té době nic moc nevěděla. Jen to, co mi bylo sděleno. A to, že mé tělo sabotuje samo sebe, protože je zmatené. Může však něco tak dokonalého, jako je lidské tělo, být tak mimo svou dokonalost, že je potřeba ho ještě více utlumit? Komu věřit? Na co vsadit? Všechno, co jsem měla, tedy samu sebe (nebo spíš to, co ze mě zbylo), jsem se v ruletě života rozhodla vložit na políčko důvěry ve svůj vnitřní intuitivní hlas. Všechno nebo nic. Tento hlas ze srdce mě nabádal opustit starý život, vztah a domov. Jasné instrukce, žádné kompromisy. Slabá a nemocná jsem se vydala do Latinské Ameriky zkusit se vyléčit tamní přírodní psychedelickou medicínou. Nakonec jsem tam strávila dvě celé zimy.

Nebyla to ale jen ona prastará medicína, která mě léčila. Byl to můj přístup k nemoci. Přestala jsem s ní bojovat a považovat ji za nepřítele. Naučila jsem se jí naslouchat a komunikovat s ní jako s přítelkyní a učitelkou. Pochopila jsem, že vše na tomto světě je o komunikaci. Komunikace je spojení. Spojení je láska. Naučila jsem se svou nemoc milovat. A to do takové míry, že jsem byla vděčná, že mi vstoupila do života. A pak jsem zjistila, že láska k nemoci byla vlastně láska k mému tělu, které se ke mně skrze ni snažilo promlouvat. A vděčnost za její přítomnost byla vlastně vděčností za cestu, kterou jsem díky ní podstoupila a jež mi přinášela víc než jen fyzické uzdravení.

Ne těchto stránkách vám předkládám své zážitky, pozorování, názory a zkušenosti ze dvou cest. Té vnější po latinskoamerickém kontinentu s humornými dobrodružstvími holky, která cestuje sama ve stylu „odvážnému štěstí přeje“. A té vnitřní do skrytého světa podvědomí, jež mi umožnila pochopit mou nemoc, poznat mou intuici a naučit se myslet srdcem. Dělím se s vámi o vnitřní vize, prožité v rozšířeném stavu vědomí. Ale ne o všechny. Některé si nechávám pro sebe. Důvody jsou různé. Každý by si měl zachovat nějaké to tajemství. Přesto tu hovořím o věcech, o kterých jsem veřejně nikdy nemluvila. Tím vás chci vybídnout k tomu samému, protože už vím, že otevřená komunikace je sama o sobě lékem.

Některé události z mých cest se nejspíš mohou stavět do rozporu s racionálním myšlením a chápáním. Předkládám zde svou pravdu, kterou nechci nikomu vnucovat. Knihou bych vás ráda pouze inspirovala a pobavila. Mým cílem není nikoho navádět, aby jen tak přestal brát léky bez konzultace s lékařem nebo podnikal podobné šílenosti, jaké jsem podnikla já. Nemoc a svá omezení lze totiž překonat i jinak než se téměř nechat zabít vlastními experimenty. Jemněji a přesto účinně. Je sice pravda, že „co tě nezabije, to tě posílí“, ale zacházení až do takových extrémů není vždy nutné. Na cestu sebeléčby a za svým svatým grálem je možné se vydat i z pohodlí domova. Protože jak jsem pochopila, ta jediná správná cesta nevede ven, ale dovnitř! Jenže já jsem od přírody dobrodruh a svou troufalostí jsem osud pokoušela ráda. Proto se můj příběh odehrává takto…

(Některá jména jsou pro zachování soukromí smyšlená, avšak většina zúčastněných souhlasila s ponecháním pravých jmen.)

I. DÍL

„Musíme opustit život, který jsme plánovali, abychom mohli žít život, který na nás čeká.“ Americký religionista

a filozof Joseph Campbell

1 • Konec konce starého života

Jsem Češka, která se v devatenácti letech hned na počátku 21. století vydala s dvěma kufry do světa. Po dvou letech v Berlíně jsem natrvalo zaparkovala v Londýně, jenž je mi dodneška domovem, kanceláří, školou i zábavním centrem. Tady jsem si vybudovala život přesně podle konvencí a tady jsem ho také po deseti letech skončila, když se mi začal rozpadat jako domeček z karet. Začal končit okolo zimního slunovratu 2012 a dočista skončil o rok později mým odletem do Peru. Jen tak se sebrat a vydat na cestu do pro mě neznámých končin jihoamerického kontinentu nebylo jen tak. Nešlo totiž jen o nějaký poznávací zájezd, kde se člověk nabaží exotiky, zažije dobrodružství, udělá si ceremonii s místním šamanem a po návratu zajede do starých kolejí. Mně šlo docela o život. V tom smyslu, že jestli budu nadále ignorovat varování, plamínek mého života bude slábnout, až z něho nezbyde vůbec nic. Jen prázdné tělo, které se bude bezmocně plahočit světem jako prášky předávkovaný pacient psychiatrické léčebny po elektrošoku, zamotaný do svěrací kazajky konzumního života.

Můj život byl velmi stresující. Asi jako život každého, kdo žije ve velkoměstě a pořád se za něčím honí. Na jaře 2013 jsem dokončila náročné studium anglické historie u cechu průvodců s modrým odznakem. To mě připravilo na práci profesionální londýnské průvodkyně. Začátek nové kariéry byl plný zkoušek a výzev, vyžadujících sebevědomí a hodně energie. Náročný také v tom, že jsem byla chronicky nemocná a slabá. Cítila jsem, že mám přes hlavu hozenou deku, která mi brání vidět, myslet a pohybovat se s lehkostí.

Na první pohled jsem měla všechno. Dlouholetého milujícího partnera, začínající úspěšnou kariéru, spoustu přátel, krásné mladé tělo a zářivou budoucnost. Partnerský vztah mě však omezoval, nová práce mě hned od počátku vysilovala, přátelé mi nerozuměli, mé krásné mladé tělo bylo nemocné a já svou budoucnost za těchto podmínek viděla jako život bez využitého potenciálu. Byla jsem tak nemocná a vyčerpaná, že pro mě i dýchání bylo velká dřina. S obrovským úsilím jsem navenek působila docela normálně, ale uvnitř jsem trpěla a umírala. Konečná diagnóza autoimunitního onemocnění lupus byla potvrzením, že jsem, jak by se řeklo u nás na Hané, „v řiti“. Byl to také poslední varovný výkřik mého oslabeného těla. Bylo mi třicet jedna let.

LUPUS, VLČÍ PODVODNÍK

Pojem autoimunitní onemocnění v sobě pojímá přes sto nemocí, jež se pro člověka moderní doby staly hrozbou epidemické úrovně. Četla jsem v jedné statistice, že skoro deset procent obyvatel Evropy trpí minimálně jednou autoimunitní chorobou, přičemž toto číslo každoročně rapidně roste. Nemoci jako roztroušená skleróza, revmatoidní artritida, cukrovka, Alzheimerova choroba, autoimunitní porucha štítné žlázy, zánětlivé onemocnění střev nebo systémový lupus jsou asi ty nejznámější a vsadím se, že ve svém blízkém okolí máte alespoň jednu osobu, kterou taková nemoc sužuje. Fakt, že většinu postižených tvoří ženy, nabádá k vážnému zamyšlení. Tato onemocnění nejsou charakteristická pouhou neschopností imunitního systému fungovat správně, ale dokonce to vypadá, že imunitní systém napadá vlastní buňky, což vede k jeho vlastní destrukci. Podle současného vědeckého poznání jsou autoimunitní nemoci nevyléčitelné, proto jsou označovány jako chronické neboli trvalé. Moderní medicína si s nimi neví rady, protože nezná jejich příčiny. A proto se tento typ onemocnění rozlézá po světě podobně jako morová epidemie ve středověku. Nejsou sice nakažlivá a tak smrtící jako mor, dokonale ale zabíjejí kvalitu života a lidský potenciál.

Já jsem na svém kontě měla diagnózy rovnou dvě, revmatoidní artritidu a systémový lupus. Lupus v latině znamená vlk a odborníci mu říkají „velký podvodník”, protože se svými příznaky podobá jiným nemocem, a tudíž je vskutku nesnadno rozpoznatelný. Na revmatologii, kam jsem pravidelně docházela s Raynaudovým syndromem, projevujícím se promodralými prsty, si mě už roky hlídali. Často jsem měla ruce tak napuchlé, že bylo bolestivé v nich něco udržet. Zdálo se, že mám „pouze“ revmatoidní artritidu, ale nakonec vylezlo z nory i vlčí monstrum, když jsem si procházela stresem během studia a pak i ve vztahu. Otisky zubů bestie se pak začaly ukazovat i v krevních testech jako protilátky proti dvouvláknovému DNA a antinukleární protilátky namířené proti mým zdravým buňkám jako hlaveň pistole. Byla to taková pomalá nevědomá sebevražda. Lupus je nepředvídatelný jako anglické počasí. Ačkoliv podle názorů moderní medicíny nejde vyléčit, lze ho zpomalit a utlumit. Kdykoliv ale může vzplanout a potom i zabít.

K zánětům kloubů, přecitlivělé pokožce, anémii, častým horečkám a stavům úzkosti se pak připojil pro mě coby aktivního člověka ten nejhorší symptom. Chronická únava. Vyčerpání mě neopouštělo ani po dvanáctihodinovém spánku a drželo se mě jako blechy na špinavém psovi. Z únavy mi bylo špatně i fyzicky a točila se mi hlava. A byla mi zima, hrozná zima. V nemocnici mi doporučili steroidy, léky potlačující imunitu a nošení rukavic i v létě.

Potlačit můj už tak slabý imunitní systém? Něco hluboko ve mně se tomuto návrhu vzpouzelo. Vyvrcholilo to v pocit, který nešel ignorovat. A tak jsem na tyto léčebné metody nepřistoupila. Copak mohu následovat rady těch, kteří nemoci sami nerozumí? Byl čas vzít zodpovědnost do vlastních rukou a zaposlouchat se do hlasu svého srdce a jeho moudrosti. Navzdory názorům specialistů mi říkal, že uzdravení z nevyléčitelného je možné, ale pouze za předpokladu, že začnu naslouchat svému tělu. Jak bych ale mohla slyšet jeho hlásek, když je omámené syntetickými tlumícími látkami?

Lékaři dají nálepku „nevyléčitelné“ všemu, čemu nerozumějí. To je však pouze jejich názor. Ač vzdělaný, na autoritě moderní medicíny postavený názor, je pouze jedním z mnoha. S akutními zdravotními problémy a spravováním částí těla dokáží lékaři neuvěřitelné divy. Ale na chronické nemoci se musí jinak. A tak jsem si začala klást otázky: „Jsou všechny nemoci psychosomatického původu? Jsou projevem našeho emočního a psychického stavu? Vytváříme je my sami? Je to moje vina, že jsme nemocná? Co mi chce má nemoc říci?“

Vinit se z nemoci by nevedlo nikam. Ale snažit se pochopit její hlubší podstatu byla cesta, pro kterou jsem se rozhodla. Něco mi říkalo, že chyba není v hardwaru – mém těle – ale v jednom (či více) ze softwarů – destruktivních programů, které narušují chod mého lidského počítače. A naše softwarové programy jsou psychologického, emočního a duchovního rázu. Pro autoimunitní onemocnění (nebo jakékoliv chronické) se proto zdá být vhodnější alternativní léčba, která se zabývá jak fyzickými, tak psychologickými a duchovními aspekty choroby. Ale je také komplikovanější. A tady žádné zkratky neexistují.

Moderní člověk si zvykl na to, že se dá všechno urychlit, na prášek, který si vezme a hned se mu udělá líp. Taková zkratka je však pouze povrchová. Problém sice na chvíli zakryje, ale příčinu nevyřeší. Alternativní léčba může trvat mnohem déle, ale také nemusí. Záleží pouze na člověku, jak rychle se poučí, změní své návyky, myšlení a sebedestruktivní programy, a hlavně jak rychle se naučí milovat sám sebe a svět okolo. K tomu patří také naučit se naslouchat, důvěřovat, odpouštět, nebojovat se sebou a odevzdat se tomuto procesu léčení.

Postupem času jsem odhalila i fyzické příčiny autoimunitní nemoci, jako je virus Epstein-Barrové (EBV) a otrava rtutí, a začala jsem čistit také své tělo. Má léčba trvala dlouho. Asi proto, že jsem tvrdohlavá a chtěla jsem mít všechno pod kontrolou. Zbytečně jsem svému tělu a jeho moudrosti stála v cestě. Ale jsem také statečná (nebo dostatečně šílená), což mi dalo odvahu se touto cestou vůbec vydat. Navíc jsem měla jednu výhodu. O důvěře v hlas srdce jsem už něco věděla. Generální zkouškou sebedůvěry vyžadující, abych se vzdala kontroly, jsem si prošla o dva roky dříve. Tedy předtím, než jsem oficiálně onemocněla lupusem.

MŮJ KROK K SEBEDŮVĚŘE NA POUTI DO SANTIAGA DE COMPOSTELA

V té době jsem pracovala v realitní kanceláři, a ačkoliv mě kancelářská práce bavila, cítila jsem, že marním svůj život prací, v níž nemůžu plně využít svůj potenciál. A tak jsem se jednou v pátek na cestě z práce zeptala nahlas svého srdce, co mám dělat, abych byla šťastná a naplněná. Mé srdce mi odpovědělo: „Opusť teď hned své zaměstnání a vydej se na pouť do Santiaga de Compostela.“ Tak rychlou odpověď, obzvlášť tak specifického rázu, jsem nečekala. Již v minulosti jsem přemítala nad tím, co dělat dál se svým životem, ale takové odezvy se mi nedostalo. Nejspíš to bylo tím, že jsem se nikdy dřív nezeptala nahlas. Něco na tom je, své vnitřní otázky opravdu vyslovit. Je to takové potvrzení sobě, ale i pomocným silám vesmíru, že to myslím vážně a jsem připravena začít komunikovat. Pak už jen čekat na radu a vedení.

Ale mně se tato rada příliš nelíbila. Namítla jsem, že nejsem křesťanka, a tak nemám co pohledávat na katolické pouti k hrobu svatého Jakuba. Srdce však nediskutuje. Jeho odpovědi jsou krátké a jasné. Žádné kdyby, žádné kompromisy. Zato hlas vycházející z hlavy, jenž se se svými námitkami okamžitě vmísil do konverzace, diskutuje a polemizuje rád. „Vždyť si to nemůžeš finančně dovolit. Co by tomu řekl přítel a co v práci? Nemůžeš se jen tak sbalit a na měsíc odjet.“ Jak mám poznat, kdo má pravdu? Který mám poslechnout? Co mám dělat? To bylo dilema. Napětí mezi hlasy bylo k nevydržení. Spor dvou konkurentů se vyhrotil a bitevním polem bylo mé tělo. Z těch nervů jsem dostala žaludeční křeče a celý víkend mi bylo špatně.

Udělala jsem si šamanský let, něco jako vizualizovanou meditaci do svého nitra, ve kterém jsem se setkala se svým duchovním pomocníkem a požádala ho o radu. Postěžovala jsem si, že si to srdce představuje jak Hurvínek válku, takhle si odejít, když nemám peníze. Ale hlava je zas až moc úzkostlivá a nemá smysl pro dobrodružství. A můj pomocník odvětil: „Peníze? Potřebuješ peníze? Tak tady máš.“ A vytáhl srolovanou ruličku bankovek a podal mi ji. „A teď už srdci konečně důvěřuj!“ Dala jsem si ruličku do kapsy, vystoupila z meditace a učinila rozhodnutí.

Do týdne jsem seděla v letadle směřujícím do jižní Francie. Přítel byl nejprve v šoku. Vyhrožoval mi, že se se mnou rozejde, protože jsem až moc spontánní, nelogická a nezodpovědná. Bylo těžké vysvětlovat, že co on vidí jako nezodpovědnost, já považuji za zodpovědnost vůči sobě samé. Posléze mi ale popřál šťastnou cestu a řekl, ať tedy jedu a vrátím se zase „normální“. V práci ze mě také nebyli nadšení a musela jsem je přemlouvat a prosit, aby mě propustili. Neobvyklá situace v době finanční krize, kdy se lidé bojí, že přijdou o zaměstnání. Nakonec se ale uvolili propustit mě do týdne a majitelka realitní kanceláře mi dokonce blahopřála k odvaze následovat své srdce.

Do jižní Francie jsem letěla bez přípravy, bez mapy a bez peněz. Přesto jsem se s chutí, plna důvěry, vydala na cestu, která mi změnila život. V St. Jean Pied de Portu jsem si vyzvedla poutnický pas s prvním razítkem a vydala se pěšky přes Pyreneje do Španělska. Cestu mi ukazovaly žluté šipky, a tak to šlo i bez mapy. Peníze pak také přišly samy. Po týdnu jsem zjistila, že mi z bývalého zaměstnání omylem poslali dvakrát vyšší výplatu. Dodneška nevím, jak se to mohlo stát. Peníze mi akorát vystačily na dokončení cesty.

Pouť to byla náročná. Každý den jsem trpěla bolestmi všeho druhu a pojídala ibuprofeny jako chleba. Každý den ovšem také přinesl kupu inspirace. Pročistila jsem si hlavu a ujasnila si, co chci dělat, až se vrátím. V těchto podmínkách se totiž mé srdce docela rozmluvilo a navrhlo mi jít studovat anglickou historii a stát se průvodkyní. Byl to v podstatě jeden z mých snů, když jsem byla mladší. Po třech týdnech a pěti stech kilometrech jsem pouť v Leonu, tři sta kilometrů od Santiaga, ukončila a vydala se zpátky do Londýna. Měla jsem plány na léto a cítila jsem, že už jsem dostala, pro co jsem přijela. Doma jsem si zažádala o studijní místo na prestižní škole cechu britských průvodců, na kterou jsem se jako zázrakem dostala.

Diagnóza lupusu mě zastihla před koncem studia. Následující rok přišla ta opravdová zkouška sebedůvěry. Ta si řekla o vzdání se všeho, co jsem měla. Začala jsem vztahem.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Přední tiráž

Úvod

I. DÍL

1 • Konec konce starého života

II. DÍL