Chicken Soup for the Soul: Our 101 Best Stories: Older & Wiser,

Stories of Inspiration, Humor and Wisdom about Life at a Certain Age

by Jack Canfield, Mark Victor Hansen & Amy Newmark.

Published by Chicken Soup for the Soul Publishing, LLC www.chickensoup.com

Copyright © 2008 by Chicken Soup for the Soul Publishing, LLC.

All Rights Reserved.

This edition published under arrangement

with Chicken Soup for the Soul Publishing, LLC,

PO Box 700, Cos Cob CT 06807-0700 USA.

Translation © Bronislava Bartoňová, 2019

All Rights Reserved.

978-80-7252-838-7

Zvláštní úvodní slovo od Jacka a Marka

Číslo 101 mělo pro nás dva vždy zvláštní význam. Je to počet příběhů v každé Slepičí polévce pro duši, je to počet vyprávění a básní, které jsme vybírali pro každou naši knihu. Číslo 101 se nám líbí, protože symbolizuje nový začátek. Jedna stovka je završena, začíná nová.

Představujeme si, že když dočtete některou z našich knih, máte možná před sebou také nějaký nový začátek – jiný pohled na život, nový životní cíl, čerstvé odhodlání poprat se s obtížemi, které na vás doléhají. Třeba vezmete telefon a podělíte se s kamarádem o příběh, který vás zaujal. Nebo sednete k počítači a sepíšete vlastní vyprávění – pro lidi, kteří možná prožili nebo prožívají něco podobného jako vy.

Tato kniha obsahuje 101 textů vybraných speciálně pro naše starší čtenáře, a to u příležitosti patnáctého výročí edice Slepičích polévek. Když jsme v roce 1993 posílali do tisku první Slepičí polévku pro duši, ve snu by nás nenapadlo, že právě dáváme vzniknout ohromnému fenoménu, že začínáme vydávat jednu z nejprodávanějších

knižních sérií v dějinách. Neplánovali jsme, že prodáme přes sto miliónů výtisků nebo že Slepičích polévek bude přes sto padesát. Chtěli jsme jen potěšit lidské srdce, dát někomu naději nebo inspiraci. Dnes už víme, že se nám to povedlo. Vaše dopisy a příběhy se na nás valí po statisících, potvrzují, že to, co děláme, má smysl, a povzbuzují nás k další práci, k dalšímu pozitivnímu ovlivňování lidských životů.

Jsme plni nové energie, nového odhodlání, nových snů. Shodli jsme se na tom, že i nadále bude v každé naší knize přesně 101 textů, a posílili jsme náš pracovní tým o spoustu nových dobrých duší.

Víme, jaké to je, když člověk překročí „magickou“ šedesátku a přitom si stále připadá mladý, i když už má ve tváři nějaké ty vrásky. Nevyměnili bychom však ani ždibec svých zkušeností za hladší tvář.

Do této Slepičí polévky jsme ze své patnáctileté historie vybrali 101 textů o tom, jak člověk stárne a moudří. Budeme rádi, když v nich najdete inspiraci či ponaučení nebo když se u nich od srdce zasmějete. Na vráskách od smíchu totiž není nic špatného.

Doufáme, že se vám naše příběhy budou líbit stejně jako nám a že se o ně podělíte se svými blízkými. Ke každému textu jsme napsali, ve kterém vydání Slepičích polévek vyšel původně, abyste si případně mohli přečíst víc příběhů podobných tomu, který vás zaujal, a doufáme, že se vám budou líbit i další naše knihy z rozmanitých oblastí lidského života.

S láskou, díky a úctou

~Jack Canfield a Mark Victor Hansen

(1) Oslava života

Smyslem života je přece žít,

vychutnat si tu zkušenost do posledního dechu

a s chutí a beze strachu se vydávat vstříc dalším,

bohatším zážitkům.

~Eleanor Rooseveltová

Odysea

Postoj je nakažlivý. Myslíte, že by bylo fajn nakazit se od vás?

~Dennis a Wendy Manneringovi

Jednoho mrazivého rána jsem seděla u nás doma v Coloradu za stolem a popíjela v poklidu kávu, když tu můj manžel John prohlásil:

„Potřebujeme změnu. Co kdybychom se vydali na moře?“

Zůstala jsem na něho zaraženě koukat.

„Leslie, představ si,“ pokračoval John, „že bychom složili všechny úspory a majetek do jednoho kufru. A ty teď stojíš s tím kufrem na chodníku. Kam bys šla? Co bys dělala?“

Nebrala jsem ho moc vážně.

„Asi bych šla na pláž, lehla si na lehátko a promyslela to.“

Na Johna zjevně dolehla krize středního věku. Zneklidňovalo mě to. V následujících týdnech jsem u něho pozorovala zarážející změny chování. Býval nadšeným čtenářem technické literatury, teď četl knihu Jak přežít bez peněz od Charlese Longa. Druhdy činorodý člověk, který si vždy dokázal najít něco, co ho bavilo a naplňovalo, teď ztratil zájem o práci i o koníčky. Jeho svíčka hořela mdlým, skomíravým plaménkem. Bylo mu čtyřiapadesát, byl univerzitním profesorem a donedávna svůj život miloval, ale teď na něm bylo vidět, jak touží po změně.

John si vysnil, že bude kapitánem na vlastní lodi a popluje se mnou z Floridy do Jižní Ameriky a zase zpátky.

„Tak si pronajmeme jachtu,“ navrhla jsem. Ale John trval na tom, že musíme svůj životní styl od základu změnit. A kdybychom se mohli snadno vrátit domů a ke svému majetku, nebyla by to opravdová změna.

Vzpomněla jsem si na dva manželské páry, které se nedávno po mnoha letech spokojeného manželství rozpadly. Muži, oba okolo pětapadesátky, si našli mladé přítelkyně a začali si je vozit na svých nových nablýskaných motorkách. Bylo mi z toho úzko. Copak na těch motorkách nemohli jezdit se svými manželkami?

Bylo jasné, že s Johnovými touhami je třeba něco udělat. A já si zároveň byla jistá, že chci být součástí čehokoliv, co se stane. A tak jsem se rozhodla Johnovi vyjít vstříc.

„Tak dobře. Půjdu do toho s tebou. Ale jen jednou na rok, na dva. Co jsou dva roky v porovnání s lidským životem?“ řekla jsem.

Ještě ten den jsme začali plánovat a počítat. Četli jsme si o lidech, kteří se vydali na takovou cestu. V květnu John požádal na škole o neplacené volno. V červnu mu je schválili a já vzápětí odešla ze zaměstnání. Podnikli jsme dvě kratší plavby podél východního a západního pobřeží, pak jsme se dohodli, odkud vyrazíme, a v tom místě jsme si koupili loď a pronajali místo v přístavu.

V červenci jsme prodali dům – do hodiny byl pryč. A teprve v tu chvíli mi došlo, že v našem životě skutečně nastává změna. Uspořádali jsme několik garážových výprodejů, rozdávali jsme mezi známými. Zbavovali jsme se věcí, které jsme společně shromažďovali desítky let.

Víc než kdy jindy pro nás nyní platilo, že „čas jsou peníze“. Poprvé v životě jsme byli nezaměstnaní a žili jen z úspor a penzí. Rozhodování bylo najednou velmi snadné. Museli jsme koupit loď a vyplout, než nám dojdou peníze.

Vše, co jsme měli, jsme vložili do naší krásné zánovní plachetnice jménem Sola Fide, což v latině znamená „pouhá víra“.

S napěchovaným autem jsme vyrazili do Ft. Lauderdale a v docích jsme si pronajali dílnu, kde jsme začali připravovat loď k vyplutí na oceán. Nebylo to lehké. Míjely týdny, měsíce a my sháněli a montovali všelijaké součástky a udělátka. Zaráželo mě, co to všechno stojí, a často jsem přemýšlela, jestli dokážeme vyplout, než zůstaneme bez peněz.

Ale pak konečně nastal den D a my vypluli. Měli jsme v plánu plout obloukem do Venezuely a zpátky a po cestě se zastavit na každém z nádherných ostrovů.

Na počátku jsme byli úplní zelenáči prakticky bez zkušeností (když nepočítám těch pár kratičkých plaveb podél pobřeží), ale každodenní život na moři nás záhy naučil všemu potřebnému. Vlny jsme brázdili většinou za denního světla, jen několikrát jsme pluli noční tmou. Zjistila jsem mimo jiné, že na tisícimetrové hloubce nelze zakotvit – musíte plout, dokud nenajdete bezpečné kotviště.

Nasbírali jsme mnoho úžasných zážitků, ale prožili jsme i nebezpečí. Několikrát nás zaskočil silný vítr a vysoké vlny. Potkali jsme rodinu, která za podobných okolností přišla o loď. Seznámili jsme se s cestovateli, kteří byli přepadeni piráty. John pomáhal se záchranou lidí, kteří najeli na mělčinu nebo ztratili kotvu.

Naše manželství tuto zásadní změnu životního stylu přežilo. John udělal jednu důležitou věc: necelý měsíc po vyplutí, kdy jsme oba byli zdeptáni neustálým náporem nových, neznámých situací a John musel od rána do večera poslouchat moje nářky, mi jednou pohlédl do očí a řekl:

„Leslie, stačí slovo a kdykoliv to otočíme a vrátíme se zpátky. Pro mě je naše manželství důležitější než tahle plavba.“

To bylo to nejkrásnější vyznání lásky, jaké jsem kdy od něho slyšela. A díky vědomí, že „to kdykoliv otočíme“, jsem dokázala vydržet všechny útrapy života na moři. Poháněla mě ale i zvědavost. Chtěla jsem zjistit, co všechno mě může tenhle divoký životní styl naučit.

Kotvili jsme na ostrovech a seznamovali se s místními a s ostatními cestovateli. Navazovali jsme nová přátelství. Každý den jsme prožili nějaké dobrodružství. Když jsme kvůli počasí nemohli vyplout, začali jsme se družit s místními, pomáhali jsme jim v práci nebo třeba četli s jejich dětmi. Na Trinidadu jsme jednou zachránili několik desítek velryb uvízlých na mělčině.

Když se druhý rok naše odysea nachýlila ke konci, vrátili jsme se zpátky na Floridu, do přístavu, odkud jsme vypluli. Bylo zvláštní, tak nějak hořko-sladké být zase doma. Oceánská odysea nás změnila. Pochopili jsme, že dokážeme všechno, co si usmyslíme. Moře nám dalo úplně nový pohled na život.

Jsem ráda, že jsem se tehdy rozhodla manželově touze po změně vyhovět. Na palubě se totiž i ve mně ozvalo jisté naléhání středního věku, které čekalo jen na to, až dostane prostor. Pomohlo mi to znovu objevit sebe sama. Poznala jsem, že jsem houževnatá a něco vydržím. Člověk někdy musí sám sebe opustit, aby poznal, kdo je. Mně ta zkušenost změnila život a jsem za ni velmi vděčná. Život na moři byl prostší a svobodnější, než jsem si myslela.

A kam byste chtěli vyrazit vy? A co byste chtěli dělat teď?

~Leslie J. Clarková

(Slepičí polévka pro inspiraci ženské duše, Práh 2005)

Mystický věk

Věk je záležitost ducha, nikoli hmoty.

Jestliže se jím nezabýváte, nemá žádný význam.

~Mark Twain

K padesátým narozeninám mi moje starší dcera dala placku s nápisem „Padesátka – nejšťastnější číslo“. Vzala jsem si ji do práce, a to vám byla zábava! Celý den mi lidé říkali: „Ale Anito, vy na padesát nevypadáte,“ „Padesát? To není možné…“ nebo „Vám přece ještě není padesát, Anito!“

Bylo to báječné. Vím, že lhali, že dobře věděli, že mi je padesát, ale není snad přesně tohle úkolem kolegů a přátel? Lhát, když to potřebujete, v případech akutní potřeby, jako je rozvod, úmrtí člena rodiny nebo padesátka.

Víte ale, jak je to se lží. Když ji slýcháte dostatečně často, začnete věřit, že je to pravda. Večer mi bylo úžasně. Cestou domů jsem se málem vznášela. Měla bych manžela pustit k vodě, říkala jsem si v tom opojení. Tomu dědkovi je už jedenapadesát, pro holku jako já je už moc starý.

Sotva jsem za sebou doma zavřela dveře, ozval se zvonek. Byla to slečna z květinářství, a přinesla mi květiny od kamarádky. Byly překrásné. Stála jsem tam v předsíni a obdivovala je, zatímco slečna čekala na drobné od cesty. Pak si všimla mé placky.

„Aha, padesát…“

„Ano,“ odpověděla jsem a čekala. Jeden kompliment dnes ještě snesu.

„Padesát,“ opakovala. „To je krásné! Narozeniny, nebo výročí?“

~Anita Cheeková Milnerová

(Chicken Soup for the Golden Soul, česky nevyšlo)

Čtyřicet let divočiny

Odchod do penze pro mě byl počátkem objevování krásy.

Nikdy dřív jsem neměl čas si všimnout,

jak krásná jsou moje vnoučata, moje žena,

strom před naším domem.

Nebo jak krásný je čas sám o sobě.

~Jule Hartman

Poprvé za čtyřicet let nepracuji. Došlo mi to teprve nedávno, když jsem seděla u prázdného stolu a na okraj papíru jsem načmárala těch několik čísel. Bylo to tu. Čtyřicet let.

Můj ty bože, pomyslela jsem si. Čtyřicet let přece putovali synové Izraele divočinou!

A tak jsem se posadila se šálkem oblíbeného darjeelingu, pozorovala, jak za oknem prší, a přemítala, kam jsem došla a kam mířím.

Těch čtyřicet let práce začalo, když mi bylo čtrnáct a začala jsem chodit na brigádu do obchodu k Benu Franklinovi. Všichni jsme věděli, že bych neměla, dokud mi nebude šestnáct, ale oni potřebovali mě a já potřebovala je. Byla zábava chodit ze školy do práce. A ještě větší zábava byla mít v peněžence peníze. Za čtyři roky jsem se

naučila dělat inventuru, naceňovat zboží, obsluhovat pokladnu nebo se starat o regál se sladkostmi. Byla jsem hrdá, že si pamatuji jména stálých zákazníků, že umím nazdobit výlohu nebo nadělat krásné dárkové košíky, které se prodávaly na Velikonoce. Byla jsem sice ještě dítě, ale už jsem se učila věcem, které se mi pak hodily celý život.

Z obchodu Bena Franklina jsem plynule nastoupila do pestré série dalších zaměstnání. Byla jsem sekretářka, pracovala jsem ve školách a nemocnicích, působila v misích, kde jsem rozmanité skupiny lidí učila šít, vařit nebo hrát divadlo. Zvedala jsem telefony, chystala výplatní lístky, jeden čas jsem dokonce byla spolumajitelkou reklamní agentury a také jsem si otevřela obchod s dárkovými předměty. To vše během čtyřiceti let.

Do důchodu se mi nechtělo. Viktoriánská čajovna, kterou jsem si zařídila v centru texaského Duncanville, byla třešinkou na dortu mé bohaté kariéry. Byly to tři roky tvrdé práce a radosti zároveň. Nikdy nezapomenu na den, kdy jsem předávala klíče novému majiteli. Beze spěchu jsem se loučila se známými tvářemi a s oblíbenými kousky porcelánu a starožitného nábytku, které mi přirostly k srdci. Jen nerada jsem odevzdávala účty. A pak jsem se naposledy prošla po place a pohladila zlaté třásně lemující sametový závěs po straně výlohy. A bylo to. Čtyřicet let práce se završilo.

Teď najednou nic nemusím. Nikdo po mně nic nechce. Nečeká mě žádná schůzka. Nejdu na žádný večírek. Nedávno jsem dočetla už sedmou knihu. Na každé stránce jsem sice bojovala s nutkáním někam jít nebo něco dělat, ale odolala jsem a četla dál. Poznala jsem nové přátele a navštívila vzdálená místa, a to vše z pohodlí svého ušáku.

Moje bylinková zahrádka letos konečně vzkvétá. Po létech zanedbávání teď konečně nadešel její čas, čas zalévat, zastřihovat, kypřit a hnojit. Už jsem ochutnala první čerstvou pažitku a bazalku a na zimu jsem si nasušila rozmarýn a tymián.

Příští měsíc jedeme se sestrou do San Antonia. Sestře je šedesát, a tak to spolu oslavíme, hezky v klidu, beze spěchu, beze strachu, že druhý den ráno zaspíme do práce. Plánujeme, že se projdeme kolem řeky a budeme si povídat, že se ubytujeme v romantickém srubu a v podvečer budeme spolu sedět v křeslech na verandě a popíjet domácí limonádu.

Čtyřicetileté putování divočinou mě zavedlo do nových míst. Přátelé se mě často ptají, jestli budu ještě pracovat. „Možná,“ říkám. Ale teď si užívám odpočinku. Vychutnávám si klid. Ticho je můj soused a Bůh je můj mír.

~Charlotte A. Lanhamová

(Slepičí polévka pro inspiraci ženské duše, Práh 2005)

Odpočinek na plný plyn

21. května 1998 započalo pro mne dobrodružství, na které jsem se připravoval sedmdesát let – osmá dekáda života. Moc jsem se na to těšil, a mám pro vás dobrou zprávu: život začíná po sedmdesátce!

Kdysi jsem si neuměl představit, jaké to bude, až mi bude šedesát. Sedmdesátka pro mě byla naprosté mystérium. Ostatní lidé stárli, ale já jaksi nevěřil, že by se něco takového mohlo stát i mně. Představa, že mi jednou bude sedmdesát, mi byla tenkrát tak vzdálená jako představa, že jednou nastane rok 2000. Ten ale nakonec přišel. A mně bylo sedmdesát. Mohl jsem si oddechnout. Nikdo už ode mě nebude čekat nic extra.

Když mi bylo šedesát plus, všichni si představovali, že budu sedět v houpacím křesle, chytat lelky a stěžovat si na bolístky. Každou chvíli jsem slyšel: „Myslíš, že je vhodné, abys ve svém věku dělal tohle?“ nebo „Co plánuješ dělat v důchodu?“ Neměl jsem v úmyslu odejít v šedesáti (dvaašedesáti, pětašedesáti…) na odpočinek, i když to všichni čekali. A naštěstí mě netrápilo, že jsem je zklamal. Dnes je mi sedmdesát a pořád dělám to, co dřív – hraju tenis, lezu po horách a létám. Uvažuju o důchodu. Ale nikdo už se mě na něj neptá.

Další výhodou sedmdesátky je to, že za tak dlouhou dobu nastřádáte víc než jen pár šedých vlasů a vrásek. Do osmé dekády vstupuji s nemalým bohatstvím. A nemluvím o bankovních účtech. Mluvím o bohatství zkušeností, které jsem za celý život nasbíral. A všechny ty zkušenosti hodlám využít hlavně k tomu, abych si uchoval pozitivní přístup k životu. Kromě toho mám v úmyslu nechat si mysl i nadále otevřenou novým myšlenkám a také si uchovat svůj smysl pro humor.

Jsem vděčný za všechny ty lidi, které jsem za ten dlouhý čas poznal – za rodinu, za přátele i za spousty známých. Některé z nich jsem si oblíbil, některé miluji. Netvrdím, že jsem nikdy nepotkal člověka, který by se mi nelíbil nebo kterého bych neměl rád. S hrdostí však říkám, že jich bylo jen pár a dalo se to vydržet.

Vždycky mi vyčítali, že si nakládám víc, než kolik člověk dokáže zvládnout. Ale takový už je můj přístup k životu, ukousnout si vždycky krapet víc, než kolik se dá pohodlně požvýkat. Pokaždé jsem to zvládl a tento životní styl mi vždy naprosto vyhovoval. Samozřejmě jsem realista a vím, že teď už to nebude tak divoké, jako před dvaceti, třiceti či čtyřiceti lety. Zdraví mi stále slouží a jsem schopen vést duševně i duchovně zcela plnohodnotný a bohatý život. Ale když se nechám unést a slíbím, že budu na třech místech najednou, nikdo mi to nebude mít za zlé. Připíšou to na vrub té mé sedmdesátce.

A mnohá další příjemná překvapení přináší sedmdesátka. Každý se například diví, že jsem stále při síle. Někteří lidé žasnou, že při chůzi neztrácím balanc a mluvím, aniž bych zapomněl, co jsem říkal. A jelikož u lidí mého věku už nikdo nečeká, že mají perfektní sluch, můžu klidně podle potřeby předstírat, že neslyším.

Jakmile oslavíte sedmdesátku, lidé vám budou otevírat dveře, pomohou vám do kabátu nebo vám přidrží místo. Když se opozdíte, budou vědět, že nakonec přece přijdete. Když je vám sedmdesát, už se nemusíte omlouvat a vysvětlovat – všichni jsou rádi, že jste vůbec dokázali dorazit. Při rozhovoru vám už nebudou tak často skákat do řeči. Chovají k vám úctu už jen proto, že žijete tak dlouho.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Přední tiráž

Zvláštní úvodní slovo od Jacka a Marka

(1) Oslava života

Odysea

Mystický věk

Čtyřicet let divočiny

Odpočinek na plný plyn

(2) Láska bez hranic

(3) Rozdíl

(4) Napříč generacemi

(5) Životní zkušenost

(6) Nečekaní přátelé

(7) Vrásky od smíchu

(8) Poslední dárky

(9) Vděk

(10) Ano, mohu

(11) Zvláštní okamžiky