Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

UNIVERZITA MEDICÍNSKÉHO PRÁVA

Kolektiv právní kanceláře České lékařské komory

Vedoucí autorského kolektivu:

JUDr. Jan Mach

Autorský kolektiv:

JUDr. Jan Mach (kap. 1, 2, 3, 4, 5, 9, 10)

Mgr. Aleš Buriánek (kap. 1, 6, 10)

Mgr. MUDr. Dagmar Záleská (kap. 3, 5, 7, 8, 9)

Mgr. MUDr. Dita Mlynářová (kap. 4, 7, 8)

Mgr. Ivana Kvapilová (kap. 6)

Mgr. Miloš Máca (kap. 2)

Mgr. Daniel Valášek (kap. 6)

Recenze:

JUDr. Jan Mach (kap. 6, 7, 8)

Mgr. Aleš Buriánek (kap. 2, 3, 4, 5, 7, 8, 9)

Mgr. MUDr. Dagmar Záleská (kap. 1, 2, 4, 6, 10)

Mgr. MUDr. Dita Mlynářová (kap. 1, 2, 3, 5, 6, 9, 10)

Mgr. Ivana Kvapilová (kap. 1, 2, 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10)

Mgr. Miloš Máca (kap. 1, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10)

Mgr. Daniel Valášek (kap. 1, 2, 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10)

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00  Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 5373. publikaci

Odpovědný redaktor Mgr. Luděk Neužil

Sazba a zlom Jan Šístek

Počet stran 232

1. vydání, Praha 2013

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

© Grada Publishing, a.s., 2013

Cover Photo © fotobanka allphoto, 2013

ISBN 978-80-247-5113-9

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

Podle sazby e-knihu ve formátu EPUB vytvořil Jan Šístek

ISBN 978-80-247-8895-1 (ve formátu PDF)

ISBN 978-80-247-8896-8 (ve formátu EPUB)

Právní tým České lékařské komory – kolektiv autorů knihy

Úvod

Kolektiv autorů-právníků, působících v rámci právní kanceláře České lékařské komory, předkládá čtenářům publikaci Univerzita medicínského práva. Projekt Univerzity medicínského práva České lékařské komory jsme zahájili ve školním roce 2012–2013. Šlo o kombinaci písemného a osobního styku přednášejících s posluchači. Posluchači, většinou lékaři, obdrželi úvodní text ke každé lekci předem a mohli sami navrhnout některé modelové situace, které v praxi nastávají a ke kterým bychom se v průběhu příslušné lekce vyjádřili. Příslušnou lekci pak při osobním setkání přednášeli právníci České lékařské komory, kteří se na danou problematiku specializují, a v závěru lekce proběhla diskuze, včetně řešení modelových situací. Závěrečná anketa ukázala, že absolvování Univerzity medicínského práva považovali posluchači za velmi prospěšné pro svou další praxi, většinu přednášek za dostatečně srozumitelné a probírané modelové situace za přínosné.

Rozhodli jsme se proto vydat v trochu upravené podobě a s ohledem na legislativní aktualizaci úvodní texty k lekcím Univerzity medicínského práva též jako publikaci určenou lékařům a dalším zdravotníkům.

V odborných publikacích platí někdy bohužel nepsaná, ale často vyslovená „zásada“: „Kde začíná skutečný praktický problém, autor s výkladem končí.“ Takto jsme rozhodně Univerzitu medicínského práva pojmout nechtěli a ani nemohli. Protože se zabýváme někdy ne zcela jasnými modelovými situacemi, na jejichž řešení mohou být ze strany právníků, soudních znalců a dalších čtenářů různé názory, netvrdíme, že naše řešení jednotlivých modelových situací je „to jediné správné“. Snažili jsme se kolektivně hledat taková řešení, která bychom mohli, v občas dosti svízelných praktických situacích, lékařům a dalším zdravotníkům poradit.

Ve školním roce 2013–2014 začínáme další, druhý ročník Univerzity medicínského práva, kde nám posluchači patrně nastíní další nové modelové situace, které se s nimi pokusíme v diskuzi na konci každé lekce podrobně probrat a najít vhodná řešení, a bude-li mezi čtenáři zájem, výsledkem může být druhé vydání této publikace s novými obměněnými modelovými situacemi a příklady z praxe, včetně možností jejich řešení.

Naším cílem není „vědecká publikace“, ale praktická pomůcka, která by měla pomoci lékařům a dalším zdravotníkům v orientaci v právních předpisech a zejména vést ke správnému řešení různých situací s právními aspekty, ke kterým při výkonu zdravotnického povolání nutně dochází. Budou-li lékaři a další zdravotníci považovat publikaci pro sebe za užitečnou, byl náš cíl splněn.

1 Hlavní právní problémy v českém zdravotnictví v současné době. Systém a přehled právních předpisů medicínského práva a dalších souvisejících právních předpisů (trestních, občanskoprávních, správních) – co kde najdeme

K pojmu medicínské právo

Žádný právní předpis neurčuje, co lze zahrnout pod pojem „medicínské právo“. Stejně tak žádný právní předpis závazně nestanoví, co je občanské právo, obchodní právo, trestní právo, správní právo apod. Je věcí právní teorie, co do které právní oblasti zařazuje. Názory v tomto směru nejsou vždy zcela jednotné.

Právní vztahy ve zdravotnictví a právní předpisy upravující tyto právní vztahy jsou problematické i v tom, že je nelze jednoznačně zařadit ani do oblasti veřejného nebo soukromého práva. Příkladem může být jeden z nových hlavních kodexů – zákon o zdravotních službách č. 372/2011 Sb. Část tohoto zákona obsahuje úpravu vzájemných právních vztahů poskytovatelů zdravotních služeb, lékařů, zdravotnických pracovníků a pacientů a patří tedy do sféry práva soukromého. Jiná část tohoto zákona upravuje právní vztahy poskytovatelů zdravotních služeb a orgánů státní správy a patří tak do oblasti práva veřejného. Stěžejní zákon o zdravotních službách jednoznačně nelze zařadit ani do veřejného ani do soukromého práva.

V období před rokem 1990 bylo právo ve zdravotnictví, zdravotnické právo, případně medicínské právo nebo lékařské právo, kodifikované především v zákonu o péči o zdraví lidu č. 20/1966 Sb., zpravidla zařazováno především do oblasti správního práva. Bylo tomu tak zejména proto, že zdravotnictví vykonávali pouze státní zaměstnanci. Každý zdravotník byl v postavení státního zaměstnance, a přestože byly stanoveny určité právní vztahy mezi zdravotníkem a občany při poskytování zdravotní péče, považoval se vztah zdravotník – občan za vztah spíše vrchnostenský, kdy zdravotník rozhoduje o léčbě, právech a povinnostech pacienta, nikoli za vztah občanskoprávní, kdy si pacient u zdravotníka objednává určitou službu a ten mu tuto službu poskytuje za smlouvou a zákonem stanovených podmínek. Po roce 1990 se začal náhled na právní vztahy ve zdravotnictví postupně měnit. Někteří kolegové zaujali stanovisko, že v nových společenských poměrech je již vztah lékař – pacient jednoznačně vztahem občanskoprávním. Pacient si objednává u lékaře určité služby, které za něho zpravidla platí zdravotní pojišťovna, a lékař „podle objednávky“ tyto služby vykonává. Naproti tomu je třeba vzít v úvahu, že lékař jednak nevykonává služby přesně podle objednávky pacienta, jednak v některých případech musí rozhodovat i bez souhlasu pacienta a proti jeho vůli, jindy je povinen rozhodovat o právech a právem chráněných zájmech bez ohledu na „objednávku“ a přání pacientů. Vydává posudky o způsobilosti k určitým činnostem – nosit střelnou zbraň, řídit motorové vozidlo, rozhoduje o pracovní neschopnosti a jejím ukončení, rozhoduje o způsobilosti či nezpůsobilosti vykonávat určité činnosti a při infekčních chorobách, epidemiích apod. podle zákona o ochraně veřejného zdraví musí postupovat bez ohledu na přání pacientů. V obdobném postavení je posudkový lékař správy sociálního zabezpečení. Také revizní lékař zdravotní pojišťovny je vůči pacientovi v jiném postavení než v postavení jeho služby. Ale i běžný terénní lékař v některých situacích rozhoduje o léčbě a hospitalizaci bez souhlasu pacienta, nebo proti jeho vůli, zcela v souladu se zákonem. Redukovat tedy právní vztahy v medicíně na vztahy občanskoprávní není zcela případné.

Konečně i obor trestního práva není problematice medicínského práva vzdálen. V praxi právníků pracujících pro lékařskou komoru se setkáváme s problematikou trestního práva častěji než s problematikou jiných právních odvětví. Zásadní judikát Nejvyššího soudu, který se pak na podnět České lékařské komory stal základem pro zákonnou definici pojmu lege artis v zákonu o zdravotních službách (§ 4 odst. 5 zákona č. 372/2011 Sb.), byl vydán trestním senátem Nejvyššího soudu (rozhodnutí Nejvyššího soudu ČR spisová značka 7 Tdo 219/2005).

Není také bez zajímavosti, že Centrum medicínského práva na právnické fakultě Univerzity Karlovy v Praze vzniklo na podnět profesorky trestního práva Dagmar Císařové, která rovněž napsala zajímavé a čtivé publikace o trestním právu ve zdravotnictví, jež svým obsahem dalece převyšují pouhou problematiku trestní odpovědnosti v medicíně (například Trestní právo ve zdravotnictví, Orac, 2000, 2004).

Za situace, kdy právní vztahy v medicíně a při výkonu zdravotnického povolání zahrnují problematiku občanského, správního i trestního práva i některých dalších právních odvětví, těžko zařadit medicínské právo do „některé škatulky“ běžně uznávaných právních odvětví a stále více je považováno za samostatný právní obor. V některých případech je označováno jako nikoli medicínské právo, ale „zdravotnické právo“, přičemž do tohoto pojmu jsou zahrnovány i právní vztahy v oblasti veřejného zdravotního pojištění. V úvahu připadá i užší vymezení, které zajímá zejména právníky České lékařské komory a to „lékařské právo“, jak je tento obor nazýván i v řadě zemí v zahraničí. Obor se pak již nezaobírá právními vztahy při výkonu nelékařských zdravotnických povolání ani v oblasti veřejného zdravotního pojištění a týká se pouze právních aspektů výkonu povolání lékaře. V České republice se v poslední době vžil pojem medicínské právo – byť pojmy zdravotnické právo a lékařské právo jsou rovněž používány.

K hlavním právním problémům ve zdravotnictví

Dříve, než přikročíme k jednotlivým právním předpisům vztahujícím se k medicínskému právu, pokusíme se definovat nikoli hlavní problémy českého zdravotnictví, ale hlavní problémy v oblasti právních vztahů v medicíně v České republice v současném období. Samozřejmě jejich vymezení je věcí subjektivního pohledu, a to, co dále uvádíme, je pouze náš názor. Co tedy považujeme za hlavní problémy v českém medicínském právu v současném období:

• Co je lege artis a kdo to posoudí. Při řešení veškerých trestních oznámení, žalob o náhradu škody nebo na ochranu osobnosti, stížností na poskytovatele zdravotních služeb nebo na zdravotníky, týkajících se odborných problémů, bude kardinální otázkou, zda postup lékaře byl v souladu nebo naopak v rozporu s pravidly lékařské vědy – tedy lege artis nebo non lege artis. Nemělo by smysl podrobně se zabývat tímto termínem z hlediska jeho jazykového výkladu za situace, kdy v současné době je zákonem jasně definován pojem náležitá odborná úroveň a pod tento pojem lze jednoznačně zařadit pojem lege artis, užívaný často ze strany soudců i znalců. Zákon o zdravotních službách, podle našeho názoru, zdařile definuje pojem náležité odborné úrovně a tato definice je zcela v souladu s již zmíněným uznávaným judikátem Nejvyššího soudu ČR sp. zn. 7 Tdo 219/2005, na který navázaly a přihlásily se k němu i další judikáty Nejvyššího soudu. Co si představit pod pojmem lege artis – náležitá odborná úroveň poskytování odborných služeb – je tedy v současné době zdařile definováno (blíže viz třetí kapitolu).

Jinou záležitostí je otázka, kdo a podle jakých kritérií je oprávněn posoudit, zda v konkrétním případě lékař postupoval na náležité odborné úrovni, podle pravidel lékařské vědy a v souladu s uznávanými postupy a individualitou pacienta, či nikoli. Tuto otázku nemůže zodpovědět nikdy žádný soudce, státní zástupce, ani policista sám a vždy si pro své rozhodnutí musí opatřit expertní podklad, zpravidla ve formě znaleckého posudku nebo ústavního znaleckého posudku. Problémem je, že náhled jednotlivých znalců a zpracovatelů ústavních znaleckých posudků na posuzovaný případ je mnohdy velmi rozdílný a subjektivní, často neodpovídá ani definici náležité odborné úrovně a soudy stojí před těžkou otázkou, ke kterému z několika znaleckých posudků se přiklonit za situace, kdy si jak ústavní znalecké posudky, tak znalecké posudky jednotlivců někdy velmi zásadně odporují. S tím souvisí i otázka, kdo je vlastně povolán jako znalec nebo zpracovatel ústavního znaleckého posudku hodnotit činnost jiných lékařů – svých kolegů, zda byla či nebyla na náležité odborné úrovni a v souladu s pravidly lékařské vědy. Často tak činí lékaři nesprávné odbornosti nebo nedostatečné erudice či praxe v posuzovaných otázkách. Zákon o znalcích a tlumočnících z roku 1967 přitom určuje jen velmi vágně, kdo může být soudním znalcem a jaké podmínky má splňovat. V současné době je připravován nový zákon o soudních znalcích, na jehož přípravě se podílí i Česká lékařská komora, která prosazuje, aby pro znalce ve zdravotnictví, kteří posuzují práci jiných lékařů, byla stanovena zvláštní kritéria a jejich erudice byla garantována profesní komorou. Problematika znaleckých posudků ve zdravotnictví je v medicínském právu zcela zásadní a budeme se jí ještě v rámci této publikace věnovat.

• Kriminalizace lékařů v Čechách je dalším velkým problémem v medicínském právu, který považujeme za zásadní, a velmi úzce souvisí s předchozím problémem. Je pravdou, že na rozdíl od USA a zemí západní Evropy v České republice pacient nebo pozůstalí, kteří se domnívají, že v důsledku pochybení lékaře došlo k úmrtí nebo k újmě na zdraví, často nevolí občanskoprávní prostředky – žalobu na ochranu osobnosti a žalobu o náhradu škody, ale dávají přednost prostředkům trestního práva – trestnímu oznámení. Lze to pochopit zejména z ekonomických důvodů, kdy s žalobou o náhradu škody jsou spojeny výdaje a v případě neúspěchu této žaloby je na žalobci, aby státu uhradil náklady soudního řízení a často i náklady právního zastoupení žalované strany. To v trestním řízení nehrozí a na účet státu a státních orgánů se pořizují znalecké posudky, případně ústavní znalecké posudky, které mají odpovědět na otázku, zda bude uvažováno o trestní odpovědnosti a trestním stíhání konkrétních lékařů a dalších zdravotníků či nikoli. Pokud pak ze znaleckého posudku vyplyne závěr, že postup nebyl lege artis, a tato skutečnost je v příčinné souvislosti s úmrtím nebo újmou na zdraví, automaticky se zahajuje trestní stíhání proti lékaři. Často, podle našeho názoru dokonce ve většině případů, se pak ukáže, že trestní stíhání bylo zahájeno nedůvodně na základě nikoli odpovědně a objektivně zpracovaného znaleckého posudku. Lékař je zproštěn obžaloby a jsou mu v poslední době již bez problémů a soudních sporů Ministerstvem spravedlnosti ČR nahrazeny náklady obhajoby a případně i náklady soukromě vyžádaného znaleckého posudku obhajoby. Těžko lze ovšem odčinit morální újmu, poškození profesní cti i psychické strádání.

• Informovaný souhlas a nesouhlas s poskytováním zdravotních služeb a s konkrétním zdravotním výkonem je dalším závažným problémem práva v medicíně v současné době. Samozřejmě i této problematice věnujeme pozornost v rámci této publikace (viz kapitolu pátou). Na tomto místě lze však v úvodu především poukázat na evropský i americký trend žalob nikoli pro chybný odborný postup a poškození pacienta v důsledku tohoto chybného postupu, ale pro porušení práv pacienta na základě toho, že mu byly nedostatečně podány informace, a neměl tedy možnost se kvalifikovaně rozhodnout o tom, zda vysloví souhlas s doporučeným výkonem nebo doporučenými zdravotními službami, případně kterou z možných alternativ dalšího postupu, je-li zde několik v úvahu připadajících postupů a všechny jsou lege artis, si zvolí. Problematika informovaných souhlasů a jejich dokumentování nabývá na významu. Při akreditaci poskytovatelů zdravotních služeb se akreditující firmy zaměřují na kvalitu informovaných souhlasů, ne již na to, zda s pacientem skutečně lékař před příslušným výkonem lidsky a srozumitelně celý případ probere a dá mu srozumitelné a jasné informace, na základě kterých může učinit rozhodnutí, které náleží pouze jemu. V této souvislosti nám připadá inspirativní zkušenost předního českého chirurga na prestižní americké klinice, kde informovaný souhlas probíhal tak, že dva chirurgové (operatér a jeho asistent) a anesteziolog a na druhé straně pacient a jeho blízcí, které si sám určil, spolu o plánované operaci hovořili 45 minut. Z tohoto rozhovoru byl pořízen zvukový záznam, který byl uložen do obálky s nápisem „Informovaný souhlas“ a stal se součástí zdravotnické dokumentace a dokladu o tom, že pacient náležité informace obdržel. Nic se nepřepisovalo ani nepodepisovalo. Současné „univerzální informované souhlasy“ často nikoli „šité pacientovi na míru“ mohou být někdy naopak kontraproduktivní a mohou být důkazem v rukou žalobce, který žaluje poskytovatele zdravotní služby pro nedostatečné, či dokonce nepravdivé informování pacienta a tím hrubé porušení jeho práv.

Naproti tomu písemný informovaný nesouhlas v případě, kdy pacient způsobilý k platnému projevu vůle odmítne i přes náležité poučení a vysvětlení potřebný a lékařem doporučovaný zdravotní výkon, je zásadním a nepostradatelným důkazem o stanovisku pacienta a o tom, jaké informace od lékaře obdržel. Proto za situace, kdy pacient cokoli odmítá, je třeba na straně jedné, je-li způsobilý k platnému projevu vůle, jeho rozhodnutí respektovat a hledat pro něho druhou nejlepší možnost, pokud taková existuje, avšak v zájmu své vlastní právní ochrany současně náležitě pečlivě dokumentovat formou reversu skutečnost, že pacient vyslovil s návrhem lékaře na další postup informovaný nesouhlas. Samozřejmě i této problematice bude věnována v rámci Univerzity medicínského práva ještě dále náležitá pozornost.

• Ochrana osobních údajů a povinná mlčenlivost ve zdravotnictví je podle našeho názoru často časovanou bombou. Především každý zdravotník a pracovník ve zdravotnictví musí jasně vědět, do jaké míry je vázán povinnou mlčenlivostí a povinností chránit osobní údaje pacienta a kdy má naopak oznamovací povinnost, ohlašovací povinnost nebo povinnost překazit trestný čin. Neznalost této problematiky může vést snadno k trestnímu stíhání i občanskoprávní odpovědnosti. Přitom i v dnešní době se občas stává, že lékař či jiný zdravotník poskytuje zcela neznámé osobě podrobné informace o zdravotním stavu některého pacienta po telefonu, aniž by měl jistotu, že informace poskytuje osobě, která je oprávněna je znát. Na některých pracovištích přetrvává ještě zlozvyk, že při „velké vizitě“ jsou bez souhlasu pacientů prezentovány jejich anamnézy, podrobné údaje o současném zdravotním stavu i prognózy a další léčebné plány před ostatními pacienty. I když to pacientům většinou nevadí a sami mezi sebou často rádi hovoří o svých onemocněních, v případě žaloby na ochranu osobnosti pro porušení práva na ochranu citlivých osobních údajů (přičemž za citlivý osobní údaj se považuje podle zákona jakýkoli údaj o zdravotním stavu člověka) by občanskoprávní a v některých případech i trestní odpovědnost zdravotníka a poskytovatele zdravotní služby mohla být aktuální.

• Odpovědnost za škodu, za zásah do práva na ochranu osobnosti a řádné pojistné krytí poskytovatele zdravotních služeb pro tyto případy je dalším, podle našeho názoru, závažným problémem medicínského práva. Zatímco v případě žaloby o náhradu škody musí být prokázáno, že došlo k porušení právní povinnosti při poskytování zdravotní služby – zpravidla povinnosti postupovat na náležité odborné úrovni a že právě toto porušení je v příčinné souvislosti s úmrtím nebo újmou na zdraví (nebýt tohoto porušení, nemohlo by k úmrtí nebo újmě na zdraví dojít), v případě žaloby na ochranu osobnosti se vyžaduje pouze protiprávní zásah opět spočívající zpravidla v tom, že postup nebyl na náležité odborné úrovni, a nevyžaduje se vždy, aby smrt nebo újma na zdraví nastala v důsledku protiprávního zásahu, ale postačí, pokud v důsledku protiprávního zásahu dostane pacient menší šanci na přežití nebo uzdravení, než by měl v případě náležitého odborného postupu. Zatím lze uplatňovat souběžně a nezávisle na sobě jak nárok na náhradu škody, tak nárok na náhradu nemateriální újmy v penězích, přičemž však podle judikatury nelze uplatňovat obojí ze zcela stejných důvodů. Advokáti žalujících však již zpravidla dokáží odlišit žalobu o náhradu škody od žaloby na ochranu osobnosti tak, aby nešlo o duplicitní nároky. Pokud nabude účinnosti nový občanský zákoník (zatím má nabýt účinnosti k 1. 1. 2014), pak po tomto datu nastane „revoluce“ v odškodňování, kdy přestanou platit tabulky obsahující bodové ohodnocení bolestného a ztížení společenského uplatnění a bude společně odškodňován jak zásah do práva na ochranu osobnosti, tak bolestné, ztížení společenského uplatnění, ztráta výdělku, veškeré další výdaje, které poškozený utrpěl v souvislosti s poškozením zdraví, ale i omezení v obvyklém způsobu života, ztráta nebo omezení radosti ze života v důsledku poškození zdraví a útrap, psychické útrapy spojené s újmou na zdraví a léčením apod. To vše bez konkrétních vodítek, jakým byla vyhláška o bodovém ohodnocení bolestného a ztížení společenského uplatnění. V této souvislosti již v současné době pojišťovny prohlašují, že dojde k zásadnímu zvýšení pojistného v souvislosti s pojištěním odpovědnosti za poskytované zdravotní služby. Přitom právě náležité pojistné krytí poskytovatele zdravotní služby pro všechny typy nároků, včetně nároků vyplývajících z práva na ochranu osobnosti, je pro právní ochranu poskytovatele zdravotní služby zásadní. V poněkud jiném postavení je lékař-zaměstnanec, neboť odpovědnost nese jeho zaměstnavatel, který je poskytovatelem zdravotní služby a může požadovat, aby zaměstnanec, který škodu způsobil, přispěl k její náhradě v limitované výši čtyřapůlnásobku průměrného měsíčního výdělku, s výjimkou případů, kdy škodu způsobil úmyslně nebo pod vlivem návykových látek.

• Nerovnost ve vztazích zdravotních pojišťoven a poskytovatelů zdravotních služeb. Na tuto faktickou nerovnost opakovaně poukázalo ve svých nálezech i plénum Ústavního soudu ČR. Zdravotní pojišťovny a poskytovatelé zdravotních služeb jsou v partnerských smluvních vztazích, přičemž však zdravotní pojišťovny měly (do doby, než je zrušil Ústavní soud) oprávnění v některých případech pokutovat své smluvní partnery a vést s nimi správní řízení, mají právo provádět revizní činnost, srážky z úhrady za poskytnutou zdravotní péči a je často především na nich, zda bude smluvní vztah s poskytovatelem zdravotní služby nadále pokračovat, nebo po skončení doby, na kterou byla uzavřena smlouva, tento smluvní vztah skončí. Tato skutečnost se promítá i do současného trendu, kdy se poskytovatelé zdravotních služeb, byť by byli v právu, obávají vést soudní spor se zdravotními pojišťovnami, aby jejich případný úspěch nebyl v praxi spíše „Pyrrhovým vítězstvím“, kdy sice v konkrétním soudním sporu mohou uspět, ale nebude jim prodloužena smlouva o poskytování a úhradě zdravotních služeb, což je mnohem zásadnější. Zdravotní pojišťovny tak získávají v českém zdravotnictví zcela dominantní a zásadní roli, která není v demokratických právních státech obvyklá. V řadě zemí Evropské unie i USA je totiž obvyklé, že zdravotní pojišťovna příslušného pojištěnce automaticky hradí zdravotní služby poskytnuté tomuto pojištěnci kterýmkoliv lékařem, kterého si pojištěnec zvolí. Návštěva pojištěnce u lékaře znamená uzavření smlouvy – tedy povinnost zdravotní pojišťovny péči uhradit. Regulátorem trhu zdravotních služeb je pojištěnec a jeho spokojenost s lékařem, nikoli úředník zdravotní pojišťovny a jeho spokojenost se smluvním partnerem. U nás je tomu zatím naopak.

• Léčit, nebo šetřit? Tato otázka je v medicínském právu velmi zásadní, neboť ji pociťují jak soukromí ambulantní lékaři, tak manažeři lůžkových poskytovatelů zdravotních služeb. Na jedné straně jsou stanoveny přísné limity pro předepisování léčivých přípravků, vyžádanou péči, objem poskytované zdravotní péče, v lůžkových zařízeních jsou dány „paušály“ – finanční limity, které je příslušná zdravotní pojišťovna ochotna a oprávněna poskytnout poskytovateli lůžkových zdravotních služeb. Na druhé straně je dána bezvýjimečná a zásadní povinnost poskytovatele zdravotní služby a každého zdravotníka postupovat na náležité odborné úrovni – tedy lege artis – i právo každého pojištěnce, aby mu byla uhrazena zdravotní péče, která odpovídá současným dostupným poznatkům lékařské vědy a jeho individuálním potřebám. V několika případech již Ústavní soud i Nejvyšší soud ČR konstatovaly, že pokud poskytovatel zdravotní služby prokáže, že nebylo možno dodržet dohodnutý objem poskytnutých zdravotních služeb, ani dohodnuté limity předepisování léčivých přípravků nebo vyžádané péče, protože v opačném případě by nemohl splnit svou povinnost postupovat na náležité odborné úrovni a v souladu s právy pojištěnce, pak je zdravotní pojišťovna povinna uhradit tuto nezbytnou zdravotní péči nad rámec stanovených limitů objemu poskytování zdravotních služeb i nad rámec regulace vyžádané péče nebo preskripce léčivých přípravků (nález Ústavního soudu I. ÚS 2785/08 a rozhodnutí Nejvyššího soudu 25 Cdo 3507/2008).

Je opět jen otázkou, který poskytovatel zdravotních služeb za současné dominance zdravotních pojišťoven v právních vztazích povede se zdravotní pojišťovnou soudní spor. Mohou si to dovolit velké nemocnice nebo řetězce nemocnic, které jsou nepostradatelnými smluvními partnery, nikoli však nemocnice menší, které jsou pro zdravotní pojišťovny „postradatelné“ (je otázkou, zda pro jejich pojištěnce), nikoli však soukromí ambulantní lékaři. Nerovnost vztahů poskytovatelů zdravotních služeb a zdravotních pojišťoven se promítá i do této oblasti.

• Násilí proti zdravotníkům a jejich právní ochrana. Násilí, vyhrožování, eventuálně též verbální napadání provází dnes každodenní život zdravotníků, setkávajících se s různými agresory. To uznal i zákonodárce, když v novém trestním zákoníku zakotvil vyšší trestní sazbu odpovídající sazbě při ochraně úřední osoby (dříve veřejného činitele – např. soudce nebo policisty) pro případ vraždy, ublížení na zdraví nebo vyhrožování, jsou-li spáchány na zdravotníkovi při výkonu služby. Vražda zdravotníka při výkonu služby, ublížení na zdraví zdravotníkovi při výkonu služby, nebo vyhrožování zdravotníkovi při výkonu služby je stejně trestné jako v případě spáchání těchto zločinů proti úřední osobě (soudci, policistovi apod.). Přitom zdravotník právní postavení úřední osoby (dříve veřejného činitele) nemá. Na druhé straně zákonodárce, bohužel, zatím opomenul stanovit stejnou trestní sankci i v případě, že k útoku nedojde přímo při výkonu služby, ale pro výkon povinností vyplývajících z poskytování zdravotní služby (např. lékař není napaden přímo při výkonu povolání, ale proto, že povolání vykonával – viz případ vraždy ortopeda v Praze nebo útok mačetou na psychiatra). Nejčastější jsou pak v praxi případy, kdy dojde k fyzickému útoku na zdravotníka, který nezanechá ublížení na zdraví – a takový je nadále přestupkem, ač v případě fyzického útoku na úřední osobu jde o trestný čin. V tomto směru zaujal nový trestní zákoník poněkud „polovičaté stanovisko“ a je snahou České lékařské komory dotáhnout právní ochranu zdravotníků do konce. Samozřejmě v úvahu připadají i další prostředky právní ochrany proti skandalizaci zdravotníků, bezdůvodným útokům proti jejich profesní cti apod. Této problematice budeme ještě věnovat pozornost.

Mezinárodní úmluvy a smlouvy vztahující se k problematice medicínského práva

Podle Ústavy České republiky mají ratifikované mezinárodní smlouvy přednost při jejich aplikaci před běžnými zákony České republiky a zákony se musí těmto smlouvám přizpůsobovat. Z oblasti ochrany zdraví a problematiky, kterou by bylo možno vztáhnout k problematice medicínského práva, jsou důležité zejména tyto mezinárodní smlouvy:

• Úmluva na ochranu lidských práv a důstojnosti lidské bytosti v souvislosti s aplikací biologie a medicíny (Úmluva o lidských právech a biomedicíně) a dodatkový protokol k této úmluvě o transplantacích a o zákazu klonování. Jednotlivá ustanovení této úmluvy budou předmětem dalšího výkladu.

• Úmluva o právech dítěte, přijatá v ČR pod č. 104/1991 Sb., se vztahuje i k některým úsekům poskytování zdravotních služeb nezletilým pacientům, mimo jiné stanoví i právo každé dotčené osoby vyjádřit se k problematice, která se dítěte týká, pokud je dítě na takové rozumové úrovni, že je schopno tvořit si samo své názory. Tuto právní ochranu nezletilého ve vztahu k poskytování zdravotních služeb obsahuje i Úmluva o lidských právech a biomedicíně.

• Úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod z roku 1951, v ČR přijata pod č. 209/1992 Sb., obsahuje ve znění jedenácti dodatkových protokolů přijímaných Radou Evropy lidská práva uznávaná signatáři úmluvy. Základní lidská práva obsažená v této úmluvě podrobněji rozvádí pro oblast zdravotnictví Úmluva o lidských právech a biomedicíně.

• Evropská sociální charta z roku 1961, v ČR přijata pod č. 14/2000 Sb., zakotvuje mimo jiné i právo na ochranu zdraví, na dostupnou lékařskou péči a pomoc.

• Úmluva o závodních zdravotních službách, přijatá v ČR pod č. 145/1988 Sb., obsahuje závazky členských států při zajišťování zdravotní péče pro zaměstnance.

Ústava a Listina základních práv a svobod

• Ústava České republiky neobsahuje konkrétní ustanovení, které by se přímo promítalo do problematiky medicínského práva. Je však třeba poukázat na zásadu, která se může týkat i postavení zdravotníků a jejich vzájemných práv a povinností ve vztahu s pacienty i jinými osobami, podle které každý občan může činit, co není zákonem zakázáno, a nikdo nesmí být nucen činit, co zákon neukládá (článek 2 odstavec 4 Ústavy České republiky). Ústava záměrně užívá pojmu „zákon“, nikoli pojmu „právní předpis“, neboť práva, povinnosti, zákazy a příkazy lze v demokratickém státě občanům ukládat pouze zákonem a prováděcí předpisy k zákonům (nařízení vlády, vyhlášky) mohou pouze upřesňovat zákazy a příkazy stanovené zákonem. Pokud prováděcí předpis jde nad rámec zákonného zmocnění, jde o předpis, který není ústavně konformní, a soud podle stanoviska Ústavního soudu může v konkrétním případě takový předpis nepoužít nebo navrhnout Ústavnímu soudu jeho zrušení.

• Listina základních práv a svobod je součástí ústavního pořádku České republiky. V některých svých ustanoveních se přímo či nepřímo týká problematiky práva v medicíně. Jde zejména o tato ustanovení Listiny základních práv a svobod:

– článek 6 – každý má právo na ochranu života. Lidský život je hoden ochrany již před narozením;

– článek 7 – nedotknutelnost osoby a jejího soukromí;

– článek 8 – osobní svoboda je zaručena. Zákon stanoví, ve kterých případech může být osoba převzata nebo držena v ústavní zdravotnické péči bez svého souhlasu. Takové opatření musí být do 24 hodin oznámeno soudu, který o tomto umístění rozhodne do sedmi dnů;

– článek 10 – právo na ochranu osobních údajů;

– článek 31 – každý má právo na ochranu zdraví. Občané mají na základě veřejného zdravotního pojištění právo na bezplatnou zdravotní péči a na zdravotní pomůcky za podmínek, které stanoví zákon.

Obecné zákony a právní předpisy, jejichž některá ustanovení souvisí s problematikou práva v medicíně a právní odpovědností v medicíně

• Občanský zákoník – zákon č. 40/1964 Sb., od 1. 1. 2014 pak účinný občanský zákoník č. 89/2012 Sb., který mimo jiné upravuje i problematiku práv a povinností při poskytování zdravotních služeb, odpovědnost za zásah do práva na ochranu osobnosti, odpovědnost za škodu a rozsah případné náhrady škody.

• Občanský soudní řád – zákon č. 99/1963 Sb., který mimo jiné upravuje postup v soudním řízení, rozsudky pro uznání, rozsudky pro zmeškání a podrobně upravuje problematiku řízení o přípustnosti držení osoby v ústavu zdravotní péče (§ 191a až § 191g).

• Trestní zákoník – zákon č. 40/2009 Sb., upravující mimo jiné problematiku oznamovací povinnosti, povinnosti překazit trestný čin, odpovědnosti za ublížení na zdraví z nedbalosti nebo usmrcení z nedbalosti, neposkytnutí pomoci, neoprávněné nakládání s osobními údaji, trestné činy proti těhotenství ženy, trestné činy související s neoprávněným nakládáním s lidskými orgány a tkáněmi, lidským embryem a genomem, omezení a zbavení osobní svobody, poškození cizích práv a vystavování nepravdivých lékařských zpráv, posudků a nálezů.

• Trestní řád – zákon č. 141/1961 Sb., upravující mimo jiné podmínky, za kterých lze bez souhlasu pacientů sdělovat údaje orgánům činným v trestním řízení, a dále pravidla trestního řízení – prověřování, zda došlo k trestnému činu, a trestní stíhání.

• Správní řád – zákon č. 500/2004 Sb., upravující práva a povinnosti účastníků správního řízení, tedy řízení mezi orgánem státní správy a občanem nebo právnickou osobou, včetně případů, kdy je vedeno správní řízení mezi správním orgánem ve zdravotnictví (krajským úřadem, Magistrátem hl. města Prahy, Ministerstvem zdravotnictví ČR, ale i orgánem ochrany veřejného zdraví nebo jiným úřadem) na straně jedné a účastníkem správního řízení – poskytovatelem zdravotní služby (nemocnicí, soukromým lékařem) na straně druhé a kdy lze ukládat v současné době poměrně citelné sankce, proti kterým lze podávat odvolání, rozklad, podnět k přezkoumání mimo odvolací řízení apod.

• Soudní řád správní – zákon č. 150/2002 Sb., pojednávající o vzájemných právech, povinnostech a pravidlech řízení před soudy, které rozhodují o žalobách účastníků proti správním rozhodnutím (např. soukromý lékař podává žalobu proti rozhodnutí Ministerstva zdravotnictví ČR o nepřiznání specializované způsobilosti nebo proti uložení pokuty apod.).

• Zákoník práce – zákon č. 262/2006 Sb., pojednávající o právech a povinnostech zaměstnavatelů a zaměstnanců, včetně povinnosti zaměstnavatele vytvořit zaměstnanci příznivé pracovní podmínky a povinnosti zaměstnance předcházet škodám a oznamovat zaměstnavateli možnost hrozící škody, o problematice bezpečnosti a ochrany zdraví při práci, délce pracovních směn, přesčasové práci, další přesčasové práci ve zdravotnictví apod.

• Zákon o znalcích a tlumočnících – č. 36/1967 Sb., upravující postavení znalců a výkonu znalecké činnosti v České republice.

• Zákon o sociálně-právní ochraně dětí – č. 359/1999 Sb., upravující mimo jiné i povinnosti poskytovatelů zdravotních služeb poskytnout i bez ohledu na povinnou mlčenlivost náležitou součinnost orgánům sociálně-právní ochrany dětí a hlásit těmto orgánům případy porušování rodičovské zodpovědnosti a neplnění rodičovských povinností, mimo jiné též v případech zanedbávání zdravotní péče o nezletilé děti.

Právní předpisy upravující poskytování zdravotních služeb

• Zákon č. 372/2011 Sb., o zdravotních službách, upravující jednak právní vztahy orgánů státní správy na straně jedné a poskytovatelů zdravotních služeb na straně druhé, jednak právní vztahy poskytovatelů zdravotních služeb, lékařů a dalších zdravotníků na straně jedné a pacientů na straně druhé.

• Zákon č. 373/2011 Sb., o specifických zdravotních službách, upravuje zvláštní druhy zdravotních služeb, např. sterilizaci, asistovanou reprodukci, kastraci, odběry lidské krve za účelem léčby nebo výroby transfuzních přípravků, genetická vyšetření, ověřování v klinické praxi dosud nezavedených metod na živém člověku, posudkovou péči, pracovnělékařské služby a ochranné léčení.

• Zákon č. 374/2011 Sb., o zdravotnické záchranné službě

• Zákon č. 258/2000 Sb., o ochraně veřejného zdraví

• Zákon č. 123/2003 Sb., o zdravotnických prostředcích

• Zákon č. 378/2007 Sb., o léčivech

• Zákon č. 285/2002 Sb., transplantační zákon

• Zákon č. 296/2008 Sb., o lidských tkáních a buňkách

• Zákon č. 66/1986 Sb., o umělém přerušení těhotenství

• Zákon č. 379/2005 Sb., o ochraně před návykovými látkami

• Zákon č. 220/1991 Sb., o České lékařské komoře, České stomatologické komoře a České lékárnické komoře

• Vyhláška č. 75/1986 Sb., kterou se provádí zákon o umělém přerušení těhotenství

• Vyhláška č. 92/2012 Sb., o požadavcích na minimální technické a věcné vybavení zdravotnických zařízení a kontaktních pracovišť domácí péče

• Vyhláška č. 99/2012 Sb., o požadavcích na minimální personální zabezpečení zdravotních služeb

• Vyhláška č. 98/2012 Sb., o zdravotnické dokumentaci

• Vyhláška č. 39/2012 Sb., o dispenzární péči

• Vyhláška č. 70/2012 Sb., o preventivních prohlídkách

• Vyhláška č. 102/2012 Sb., o hodnocení kvality a bezpečí lůžkové zdravotní péče

• Vyhláška č. 104/2012 Sb., o posuzování nemocí z povolání

• Vyhláška č. 101/2012 Sb., o podrobnostech obsahu traumatologického plánu poskytovatele jednodenní nebo lůžkové zdravotní péče

• Vyhláška č. 116/2012 Sb., o předávání údajů do Národního zdravotnického informačního systému

• Vyhláška č. 410/2012 Sb., o stanovení pravidel při lékařském ozáření

• Vyhláška č. 296/2012 Sb., o požadavcích na vybavení zdravotnické dopravní služby

• Vyhláška č. 297/2012 Sb., o Listu o prohlídce zemřelého

• Vyhláška č. 79/2013 Sb., o pracovnělékařských službách a druzích posudkové péče

Právní předpisy upravující způsobilost k výkonu povolání lékaře a nelékařských zdravotnických povolání

• Zákon č. 95/2004 Sb., o podmínkách získávání a uznávání odborné způsobilosti a specializované způsobilosti k výkonu zdravotnického povolání lékaře, zubního lékaře a farmaceuta

• Zákon č. 96/2004 Sb., o nelékařských zdravotnických povoláních

• Nařízení vlády č. 184/2009 Sb., o stanovení výše úhrad za atestační a další zkoušky

• Vyhláška č. 185/2009 Sb., o oborech specializačního vzdělávání lékařů, zubních lékařů, farmaceutů a oborech certifikovaných kurzů

• Vyhláška č. 186/2009 Sb., o stanovení postupu při vyhlášení výběrového řízení na rezidenční místo, průběhu výběrového řízení na rezidenční místo a základních kritériích k výběru rezidenta

• Vyhláška č. 187/2009 Sb., o minimálních požadavcích na studijní programy všeobecného lékařství, zubního lékařství, farmacie a na všeobecné praktické lékařství

• Vyhláška č. 188/2009 Sb., o atestační zkoušce, aprobační zkoušce a závěrečné zkoušce certifikovaného kurzu

• Vyhláška č. 275/2012 Sb., o zdravotní způsobilosti zdravotnického pracovníka i jiného odborného pracovníka ve zdravotnictví

Právní předpisy upravující problematiku veřejného zdravotního pojištění a právních vztahů zdravotních pojišťoven a poskytovatelů zdravotních služeb

• Zákon č. 48/1997 Sb., o veřejném zdravotním pojištění, upravující právní vztahy zdravotních pojišťoven, pojištěnců a poskytovatelů zdravotních služeb

• Zákon č. 551/1991 Sb., o Všeobecné zdravotní pojišťovně České republiky

• Zákon č. 280/1992 Sb., o rezortních, oborových, podnikových a dalších zdravotních pojišťovnách

• Vyhláška č. 618/2006 Sb., o rámcových smlouvách

• Vyhláška č. 134/1998 Sb., o seznamu zdravotních výkonů s bodovými hodnotami

• Vyhláška č. 475/2012 Sb., o stanovení hodnoty bodu, výše úhrad zdravotní péče hrazené z veřejného zdravotního pojištění a regulačních omezeních objemu poskytované zdravotní péče pro rok 2013

• Vyhláška č. 376/2011 Sb., kterou se provádějí některá ustanovení zákona o veřejném zdravotním pojištění

• Vyhláška č. 384/2007 Sb., o seznamu referenčních skupin léčivých přípravků

• Vyhláška č. 58/1997 Sb., kterou se stanoví indikační seznam pro lázeňskou péči o dospělé, děti a dorost

• Vyhláška č. 59/1997 Sb., kterou se stanoví indikační seznam pro zdravotní péči v odborných dětských léčebnách

• Vyhláška č. 385/2007 Sb., o stanovení seznamu léčivých látek určených k podpůrné nebo doplňkové léčbě

• Vyhláška č. 63/2007 Sb., o úhradách léčiv a potravin pro zvláštní lékařské účely

• Nařízení vlády č. 307/2012 Sb., o místní a časové dostupnosti hrazených služeb

Právní a stavovské předpisy upravující některé vztahy v rámci České lékařské komory

• Zákon č. 220/1991 Sb., o České lékařské komoře, České stomatologické komoře a České lékárnické komoře

• Stavovský předpis č. 1 – Organizační řád ČLK

• Stavovský předpis č. 2 – Volební řád ČLK

• Stavovský předpis č. 3 – Jednací řád ČLK

• Stavovský předpis č. 4 – Disciplinární řád ČLK

• Stavovský předpis č. 9 – O ochraně lékařského stavu a jednotlivce

• Stavovský předpis č. 10 – Etický kodex ČLK

• Stavovský předpis č. 11 – Licenční řád ČLK

• Stavovský předpis č. 12 – Funkční licence

• Stavovský předpis č. 13 – Odborné posudky vědecké rady ČLK

• Stavovský předpis č. 16 – Systém celoživotního vzdělávání ČLK

Modelové situace a jejich možná řešení

Modelová situace č. 1:

Právní zástupce pacienta požádal poskytovatele zdravotní služby o náhradu škody, která měla vzniknout postupem non lege artis při indikovaném plánovaném diagnostickém vyšetření, navíc provedeném údajně bez náležitého informovaného souhlasu. Poté došlo poskytovateli zdravotní služby usnesení soudu, aby se vyjádřil k žalobě o náhradu škody. Které právní předpisy se budou k případu vztahovat a které je třeba mít k dispozici?

Možné řešení:

K řešení otázky, zda postup byl „non lege artis“ – tedy v rozporu s požadavkem na náležitou odbornou úroveň zdravotních služeb, bude třeba využít definice náležité odborné úrovně poskytování zdravotních služeb podle zákona o zdravotních službách č. 372/2011 Sb.

Při řešení otázky, zda diagnostické vyšetření bylo provedeno bez náležitého informovaného souhlasu pacienta, bude třeba vycházet z ustanovení o informovaném souhlasu podle zákona o zdravotních službách č. 372/2011 Sb.

Důkazní břemeno o tom, že náležité informace pacient od poskytovatele zdravotní služby obdržel, má poskytovatel, zvláště pokud pacient tvrdí, že náležité informace neobdržel. Důležité tedy bude, zda existuje informovaný souhlas v písemné formě, pak svědectví toho, kdo informace pacientovi podával, a zápis do zdravotnické dokumentace o tom, že informace byly poskytnuty a pacient vyslovil souhlas. Unesení důkazního břemene bude tedy pochopitelně snazší, bude-li existovat informovaný souhlas v písemné formě a bude mít všechny náležitosti.

K samotnému vyjádření na základě usnesení soudu k žalobě o náhradu škody bude třeba znalostí ustanovení občanského zákoníku o podmínkách pro poskytnutí náhrady škody. Tyto podmínky uvádíme v druhé kapitole této publikace.

Modelová situace č. 2:

V nemocnici vznikl spor, zda ortoped se specializovanou způsobilostí může samostatně sloužit ústavní pohotovostní službu na chirurgii. Lékař, který tím byl pověřen, chtěl upozornit zaměstnavatele, že jde podle jeho názoru o nezákonné rozhodnutí o obsazení ústavní pohotovostní služby. Které právní předpisy k tomu bude potřebovat?

Možné řešení:

Především bude třeba vycházet ze zákona č. 95/2004 Sb., o způsobilosti k výkonu povolání lékaře, zubního lékaře a farmaceuta, kde je blíže rozvedeno, co je třeba považovat za samostatný výkon povolání lékaře a ve kterých případech musí být nad lékařem bez specializované způsobilosti v příslušném oboru stanoven odborný dohled lékařem se specializovanou způsobilostí. V daném případě jde o lékaře se specializovanou způsobilostí v oboru ortopedie, který však má samostatně vykonávat ústavní pohotovostní službu na nikoli ortopedickém, ale chirurgickém oddělení. Za jakých okolností a zda vůbec, může takovou službu vykonávat, bude třeba zjistit z vyhlášky č. 99/2012 Sb., o minimálním personálním zabezpečení poskytování zdravotních služeb. Dále budeme k řešení potřebovat vyhlášku č. 185/2009 Sb., o oborech specializačního vzdělávání lékařů, zubních lékařů a farmaceutů a oborech certifikovaných kurzů.

K otázce pracovněprávních vztahů mezi zaměstnancem, kterému byl podle jeho názoru dán případně pokyn, který je v rozporu s právními předpisy, a zaměstnavatelem, který takový pokyn vydal, bude třeba mít k dispozici příslušná ustanovení zákoníku práce, zejména ustanovení o povinnosti zaměstnance upozornit zaměstnavatele na hrozící škodu, případně též ustanovení o právu zaměstnance odmítnout splnit pracovní příkaz, který by byl v rozporu se zákonem.

Modelová situace č. 3:

Občanka Ukrajiny bez trvalého pobytu na území České republiky, ale s povolením k dočasnému pobytu na území České republiky, požádala o umělé přerušení těhotenství. K tomuto zákroku nebyly dány zdravotní důvody. Poskytovatel zdravotní služby řeší otázku, zda jí může vyhovět. Řeší též otázku případné právní odpovědnosti pro případ nesprávného rozhodnutí. Které právní předpisy se budou k případu vztahovat?

Možné řešení:

Při řešení otázky, zda lze cizince, která se na území České republiky zdržuje pouze přechodně a nemá zde trvalý pobyt, provést interrupční výkon, je třeba vycházet ze zákona o umělém přerušení těhotenství č. 66/1986 Sb., v platném znění, a prováděcí vyhlášky k tomuto zákonu (vyhláška č. 75/1986 Sb., kterou se provádí zákon o umělém přerušení těhotenství).

Pro případ, že by umělé přerušení těhotenství bylo provedeno v rozporu s právními předpisy o umělém přerušení těhotenství, je třeba znát příslušná ustanovení trestního zákoníku o trestných činech proti těhotenství ženy, kde je stanovena skutková podstata i sankce pro nedovolené přerušení těhotenství způsobem, který je v rozporu s právními předpisy o umělém přerušení těhotenství. Případné důsledky pro lékaře, který porušil zákon o umělém přerušení těhotenství, by bylo možno hledat v trestním zákoníku, případ by též bylo možno podle trestního řádu postoupit nebo odevzdat k disciplinárnímu řízení orgánům České lékařské komory podle zákona č. 220/1991 Sb., pokud by příslušný orgán činný v trestním řízení dospěl k závěru, že disciplinární vyřízení případu bude dostačující.

Modelová situace č. 4:

Pacient odmítá krevní transfuzi i za cenu úmrtí a nepřeje si, aby v případě úmrtí byly jeho orgány použity k transplantaci. Žádá o radu, co má učinit a podle kterých právních předpisů. Které právní předpisy bychom měli použít při řešení situace a na které právní předpisy lze pacienta odkázat?

Možné řešení:

Jde o dříve vyslovené přání, jehož podmínky jsou uvedeny v zákonu o zdravotních službách č. 372/2011 Sb. Pokud jde o přání, aby v případě úmrtí orgány pacienta nebyly použity k transplantaci, je třeba ho odkázat na transplantační zákon č. 285/2002 Sb., v platném znění, a možnost registrace v Národním registru osob odmítajících transplantaci orgánů a tkání.

Konec ukázky

Table of Contents

Úvod

1. Hlavní právní problémy v českém zdravotnictví v současné době. Systém a přehled právních předpisů medicínského práva a dalších souvisejících právních předpisů (trestních, občanskoprávních, správních) – co kde najdeme

K pojmu medicínské právo

K hlavním právním problémům ve zdravotnictví

Mezinárodní úmluvy a smlouvy vztahující se k problematice medicínského práva

Ústava a Listina základních práv a svobod

Obecné zákony a právní předpisy, jejichž některá ustanovení souvisí s problematikou práva v medicíně a právní odpovědností v medicíně

Právní předpisy upravující poskytování zdravotních služeb

Právní předpisy upravující způsobilost k výkonu povolání lékaře a nelékařských zdravotnických povolání

Právní předpisy upravující problematiku veřejného zdravotního pojištění a právních vztahů zdravotních pojišťoven a poskytovatelů zdravotních služeb

Právní a stavovské předpisy upravující některé vztahy v rámci České lékařské komory

Modelové situace a jejich možná řešení

2. Právní odpovědnost v medicíně – trestní, občanskoprávní, pracovněprávní, správní, smluvní. Právní ochrana lékařů a dalších zdravotníků

3. Náležitá odborná úroveň zdravotních služeb – lege artis. Nová zákonná definice, posuzování v praxi, kazuistiky, problematika znaleckých posudků

4. Právní aspekty řízení nemocnice a soukromé lékařské praxe. Odpovědnost při řízení a v rámci zdravotnického týmu. Personální zajištění zdravotních služeb a problematika odborného dohledu

5. Vztah lékař – pacient (zákonný zástupce), komunikace, informovaný souhlas, revers, poskytování zdravotních služeb bez souhlasu, detence, omezovací prostředky, hlášení soudu, zadržení nepříznivých informací, dříve vyslovená přání

6. Ochrana osobních údajů, povinná mlčenlivost ve zdravotnictví, oznamovací povinnost, vedení zdravotnické dokumentace a její archivace

Ochrana osobních údajů při poskytování zdravotních služeb

Povinná mlčenlivost zdravotníků

Vedení zdravotnické dokumentace a její archivace

7. Problematika specifických zdravotních služeb – transplantace, interrupce, zásahy do reprodukce, sterilizace, kastrace, stereotaktické operace, lékařský experiment, pracovnělékařské služby, posudková činnost a další specifické zdravotní služby

Zdravotní služby upravené zákonem o specifických zdravotních službách

Zdravotní služby poskytované za zvláštních podmínek

8. Záchranná služba, intenzivní a resuscitační péče a její meze, paliativní péče, určování smrti, pitvy

Intenzivní a resuscitační péče, paliativní péče

9. Právní vztahy poskytovatelů zdravotních služeb a zdravotních pojišťoven

10. Prevence právních problémů a postup při jejich řešení. Doporučený postup při trestním oznámení, trestním stíhání, žalobě, ohrožování a vyhrožování. Problematika nutné obrany a krajní nouze ve zdravotnictví

Summary