Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

OPATROVNICTVÍ OSOB S DUŠEVNÍ PORUCHOU

Hlavní autorka a editorka: PhDr. Mgr. Lubica Juríčková, Ph.D.

Autorský kolektiv: Doc. PhDr. Kateřina Ivanová, Ph.D.ThLic. PhDr. Ing. Jaroslav Filka

Recenze: Prof. MUDr. Ján Praško Pavlov, CSc.MUDr. Mgr. Jolana Těšinová

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

Kniha je dedikována projektu Studentské grantové soutěže Lékařské fakulty Univerzity Palackého v Olomouci, číslo projektu: LF_2013_021, název projektu: Zdravotnická politika ve vztahu k péči o pacienty s duševní poruchou.

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

© Grada Publishing, a.s., 2014

Cover Photo © fotobanka allphoto, 2014

Obrázky dodali autoři.

Vydala Grada Publishing, a.s.U Průhonu 22, Praha 7 jako svou 5377. publikaci

Odpovědná redaktorka Mgr. Ivana Podmolíková

Sazba a zlom Karel Mikula

Počet stran 160 1. vydání, Praha 2014

Vytiskla Tiskárna PROTISK, s.r.o., České Budějovice

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění ale nevyplývají pro autory ani pro nakladatelství žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-247-4786-6

TIRÁŽ ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Milan Vokál

ISBN 978-80-247-8899-9 ve formátu PDF

ISBN 978-80-247-8900-2 ve formátu EPUB

Autoři děkují soudcům a veřejným opatrovníkům z Olomouckého kraje a Moravskoslezského kraje za spolupráci při výzkumu opatrovnictví osob s duševní poruchou.

Úvod

Obecně je možné fenoménu opatrovnictví rozumět jako jednání za druhého se souhlasem společnosti. Jedná se o společenskou instituci, která se zabývá ochranou, resp. podporou osob, které byly společností uznány nezpůsobilými rozhodovat a jednat o svých záležitostech. Pokud nahlížíme na instituci opatrovnictví systémově, jsou úzce propojeny aspekty zdravotní a sociální. V České republice (dále jen ČR) jsou systémy zdravotní a sociální péče rezortně odděleny, přestože existuje těsná návaznost a provázanost této péče (Juríčková, 2012). Poskytování účinné a vysoce kvalitní zdravotní i sociální péče o duševní zdraví a jeho léčba, jakož i přístup duševně nemocných ke službám, představují hlavní prioritu nové evropské strategie, proto je zapotřebí komplexní přístup k péči o osoby s duševní poruchou (Komise evropských společenství, 2005).

Dospělé osoby (ve věku nad 18 let) trpící duševní poruchou bývají ve způsobilosti k právním úkonům často omezovány nebo způsobilosti úplně zbavovány a zároveň jim bývá pravomocně ustanoven opatrovník. Dospělé osoby s duševní poruchou jsou klíčovými aktéry v systému opatrovnictví – jsou ve zvýšené míře ohroženy zanedbáváním péče nebo nedůstojným jednáním, což je činí rizikovou skupinou (Ivanová a kol., 2009). V ČR se od roku 2000 počet dospělých osob, které okresní soudy zbavily způsobilosti k právním úkonům nebo je omezily ve způsobilosti k právním úkonům, neustále zvyšuje (ročenky MSp). V ČR zatím není podrobná statistika o těchto osobách ani o jejich opatrovnících, proto bylo třeba chybějící údaje zjistit výzkumem.

Nejrozsáhlejší výzkum opatrovnictví dospělých osob v ČR realizoval tým odborníků z Univerzity Palackého v Olomouci (dále jen UP) v letech 2009–2011, jehož výsledky jsou prezentovány v této knize. Výzkum navazuje na mezinárodní projekt Advocacies for frail and incompetent elderly in Europe: Comparative analysis of national systems and innovative approaches (dále jen ADEL), na kterém autoři publikace participovali. Metodologie uplatňovaná v projektu ADEL byla převzata i do zmíněného výzkumu s tím, že zkoumání bylo koncipováno jako výzkum kombinující kvantitativní a kvalitativní přístupy. Výzkum probíhal ve dvou etapách. První etapa, zaměřená na výzkum soudních spisů, byla realizována v letech 2009–2010 (dále jen výzkum soudních spisů, UP, 2009–2010). Ve druhé etapě, realizované v roce 2011, se zkoumal výkon veřejného opatrovnictví ve dvou krajích ČR (dále jen výzkum veřejných opatrovníků, UP, 2011).

Kniha je členěna do pěti kapitol. V první kapitole jsou uvedena teoretická východiska pro institucionalizaci opatrovnictví a je přiblížena současná podoba institucionalizace opatrovnictví v ČR. Druhá kapitola se zabývá zdravotnicko-sociálním kontextem opatrovnictví v ČR. Ve třetí kapitole je popsán současný systém opatrovnictví v ČR a jsou prezentovány výsledky z doposud nejrozsáhlejšího výzkumu opatrovnictví osob s duševní poruchou v ČR. Výkon veřejného opatrovnictví v praxi je uveden ve čtvrté kapitole. Pátá kapitola je věnována trendům pro budoucí vývoj opatrovnictví v ČR.

Cílem knihy je přispět k vyšší informovanosti zaměstnanců veřejné správy, pracovníků výkonné moci, zdravotnických pracovníků, sociálních pracovníků, soukromých opatrovníků, příp. dalších zájemců o opatrovnictví osob s duševní poruchou, a ke zvýšení profesionality výkonu opatrovnické funkce. Kniha umožňuje hlubší porozumění současnému systému opatrovnictví osob s duševní poruchou, s přihlédnutím ke specifickým potřebám dospělých osob s duševní poruchou, a zprostředkovává ucelený vhled do výkonu opatrovnické funkce.

1Institucionalizace opatrovnictví

Obecně je možné fenoménu opatrovnictví rozumět jako jednání za druhého se souhlasem společnosti. Jedná se o společenskou instituci, která se zabývá ochranou dospělých osob, jež byly společností uznány nezpůsobilými rozhodovat o svých záležitostech. Vychází z premisy, že dospělé osoby nezpůsobilé k právním úkonům potřebují při rozhodování pomoc od fyzických osob či právnických osob, které jsou podle právního rozhodnutí k ochraně vhodnými. Výchozí podoba této instituce je dána přístupem k péči o osoby s duševní poruchou, který se v průběhu minulého století mění – přechází od paternalistického přístupu k přístupu zdůrazňujícímu autonomii a poskytování podpory při právních úkonech a při rozhodování (Juríčková, Ivanová, Kliment, 2011), proto se nejprve zaměříme na východiska pro institucionalizaci opatrovnictví a na současnou podobu institucionalizace opatrovnictví v ČR.

1.1Východiska pro institucionalizaci opatrovnictví

Rozdíly v institucích opatrovnictví jednotlivých států zásadním způsobem ovlivňuje konkrétní podoba sociálního státu a platná legislativa opatrovnictví v jednotlivých státech (Köller, Pilgram a kol., 2009). Sociální stát se stal realitou všech ekonomicky vyspělých zemí. Na formování sociálního státu se podílejí nejen faktory politické a ekonomické, ale i kulturní tradice země a myšlenkové proudy, směry i koncepce, které se promítají do různých politických hnutí. Tyto faktory ovlivňují i funkce státu, např. ochranu práv a svobod občanů, zajišťování veřejných sociálních služeb apod. (Večeřa, 1996). Cílem fungování státu v sociální oblasti je vytváření podmínek pro stabilitu společenského života (Tomeš, 2010). Vycházíme z Esping-Andersenovy typologie sociálního státu, neboť je považována v současné době za nejucelenější (Koldinská, in Matoušek a kol., 2007).[1] Pro pochopení vzniku a vývoje institutu opatrovnictví je užitečné nahlédnout, jak se v dějinách měnily přístupy k péči o osoby s duševní poruchou a jak se vyvíjela právní ochrana těchto osob.

1.1.1Sociální stát jako produkt historického vývoje solidarity

Pojem sociální stát (welfare state)[2] souvisí s pojmem sociální politika, pro kterou sociální stát vytváří sociálně-politický, právní a ekonomický rámec (Večeřa, 1996). Pojem sociální stát není v odborné literatuře jednoznačně definovaný. Podle Krebse a kol. (2010) sociální stát lze nejčastěji charakterizovat jako stát, který se výrazně angažuje v řešení sociálních problémů svých občanů, má rozsáhlý systém sociálního zabezpečení, vysokou míru redistribuce, je náročný na ekonomické zdroje a vede k centralizaci, byrokratizaci a anonymitě. Večeřa (1996) chápe sociální stát šířeji, jako „systém sociální politiky navázaný na konkrétní stát a jeho sociální politiku“. Tomeš (2010) vnímá sociální stát jako „produkt historického vývoje veřejně organizované solidarity, která je odpovědí na mezinárodně uznané právo občanů na důstojné životní minimum“.

Základy moderní koncepce sociálního státu se připisují anglickému lordovi Beveridgemu (1879–1963), který v roce 1942 vypracoval první komplexní systém sociálního zabezpečení a v něm použil termín welfare state (Durdisová a kol., 2002). Tomeš (2010) upřesňuje, že „myšlenka sociálního státu se zrodila zvolna, zpočátku jako produkt křesťanské dobročinnosti, později jako reakce na postupné transformační procesy, které začaly s rozvojem měst a tržní ekonomiky ve 12.–16. století“. Stát už v 17. století uznal jako svou povinnost pečovat o chudé, práce neschopné občany, v obavách před rostoucím sociálním napětím (Tomeš, 2010). Pracovní podmínky dělníků a jejich sociální poměry se staly neudržitelnými. Sociální napětí se začalo zvyšovat v období industrializace v 19. století. Na tuto situaci reagovali liberálové a socialisté. Koncepce sociálního státu však není výsledkem socializmu, ale vychází především z křesťanské filantropie[3] a z osvícenského pojetí společenské smlouvy.

Společenská (sociální) solidarita[4] se stala nezbytným prvkem státnosti (Tomeš, 2010). „Solidarita je hodnotou, jejíž uplatňování vede k vzájemné podpoře, k sociální soudržnosti společnosti, k prevenci sociálních konfliktů a k zajištění lidsky důstojného života všem občanům“ (Krebs a kol., 2010). Solidarita souvisí především „s utvářením rozdělování životních podmínek a prostředků jedinců a sociálních skupin (zejména rodin) v zájmu naplňování ideje sociální spravedlnosti“ (Krebs a kol., 2010). Myšlenky o sociálně spravedlivější společnosti založené na solidaritě se objevily v sociálních hnutích v 19. století. Aktivní sociální politiku státu a jeho sociální odpovědnost za občany požadovali zejména sociální demokraté. V Evropě začaly vznikat systémy sociálního pojištění a sociální péče (Tomeš, 2010).

Myšlenkové koncepce sociálního státu ovlivnila také řada významných politiků na přelomu 19. a 20. století, např. Bismarck a jiní, kteří zdůrazňovali nejen ochranu jedince státem před některými náhodnými vlivy, ale také garanci minimálního životního standardu. Dvacáté století kladlo důraz na regulační zásahy státu v sociální i ekonomické oblasti a stát se postupně stal významným subjektem sociální politiky. Diskuze o sociálních právech probíhala také na území ČR. Engliš přišel s představou demokratického státu, který pečuje o národní kulturní a vzdělanostní rozvoj i blaho svých občanů. Z Rakouska-Uherska byla převzata řada zákonů, např. zákon o nemocenském pojištění, pojištění hornickém, penzijním pojištění, sociálním pojištění, zákony proti nezaměstnanosti atd., které vytvořily českou alternativu sociálního státu (Tomeš, 2010).

Příčiny vzniku sociálního státu je nutno hledat i v politickém vývoji, v němž se mění vztahy mezi jedincem a státem – stát je od toho, aby jedinci sloužil a usnadňoval mu život. Příčiny byly i demograficko-sociální. Vliv na koncepci sociálního státu měla řada jevů, např. vysoká zaměstnanost žen, oddělení rodičovských a prarodičovských generací, zmenšování rodin atd., které omezily možnosti zajišťování sociální pomoci vlastními silami, prostřednictvím rodiny, přátel, obce apod. Řešení těchto aktivit a odpovědnost za ně se přesouvá v určité míře i na stát, zvláště v 60. a 70. letech 20. století je převáděno na institucionalizovanou profesionální úroveň (nemocnice, domovy pro důchodce atd.). Klientela sociálního státu se tak postupně rozšiřovala (Krebs a kol., 2010). V současnosti již není pochyb o tom, že stát má sociální odpovědnost vůči svým občanům (Tomeš, 2010).

V odborné literatuře 80. a 90. let 20. století se hovoří o krizi sociálního státu v souvislosti s růstem nákladů na sociální dávky a služby, způsobeným stárnutím obyvatelstva a poklesem podílu výdělečně činných osob (Tomeš, 2010). Sociální stát je nejen příliš drahý pro společnost, ale i neefektivní a nespravedlivý, protože svými zásahy zvýhodňuje určité vrstvy obyvatelstva na úkor jiných (Krebs a kol., 2010). Od koncepce státu jako štědrého poskytovatele sociální politiky se postupně upouští (Durdisová a kol., 2002). Usiluje se o „sociální soudržnost (social coherence), sociální včlenění (social inclusion) proti sociálnímu vyloučení (social exclusion), tj. o politiku vyrovnávání ekonomických a sociálních rozdílů mezi regiony a odstranění sociální vyloučenosti občanů“ (Tomeš, 2010). Diskuze na téma sociální stát probíhají v rovině ekonomické, politické a kulturně společenské a netýkají se jen jeho samotné existence, ale spíše toho, jak by měla být vnímána role státu v sociální politice a obsah pojmu solidarita (Žižková, 2000), aby byly naplněny požadavky na efektivní fungování sociálního státu (Krebs a kol., 2010). Role státu se v sociální politice vyvíjí a mění. Vývoj struktury, obsahu a dynamiky sociálních států je determinován řadou faktorů (demografické, ekonomické, politické, kulturní aj.), které ve vzájemné interakci profilují jedinečnost každého sociálního státu (Večeřa, 1996).

1.1.2Esping-Andersenova typologie sociálního státu

Odlišnosti mezi sociálními státy zřejmě nejucelenějším a nejuznávanějším způsobem popsal v osmdesátých letech 20. století dánský badatel Gøsta Esping-Andersen, jeho typologie bude využita v dalším textu. Zkoumání jednotlivých typů sociálního státu a jejich odlišností poslouží k přesnějšímu vymezení dekomodifikace, tedy schopnosti státu převzít odpovědnost za zajištění občana místo trhu (Esping-Andersen, 1990). Typologie také umožní analyzovat sociální problémy, „protože ty se projevují v různých typech sociálního státu s odlišnou intenzitou a v různých podobách“ (Keller, 2009).

Při konstrukci typů sociálního státu je použito různých indikátorů, které se vztahují jak k institucionálnímu složení, tak k výsledkům fungování sociálních systémů. Podle Esping-Andersena (1990) jsou typy sociálního státu výsledkem interakce tří faktorů, a to povahy mobilizace tříd, třídně politické koaliční struktury a historického dědictví institucionalizace jednotlivých režimů. Esping-Andersen (1990) poukázal na rozdílnost sociálního státu a na základě způsobu stratifikace, míry dekomodifikace a vztahů mezi státem, trhem i rodinou vytvořil tři typy sociálního státu, a to stát liberální, korporativní a sociálně-demokratický, později je doplnil o čtvrtý typ – jihoevropský (Esping-Andersen a kol., 2009).

■Liberální (též anglosaský) sociální stát má kořeny ve filozofii tzv. laisser faire. Zdůrazňuje individuální odpovědnost jednotlivce za uspokojování sociálních potřeb (Krebs a kol., 2010). Stát přenesl roli provozovatele sociálních služeb především na nestátní organizace (Koldinská, in Matoušek a kol., 2007). Státní intervence do sociální oblasti jsou minimální a přicházejí na řadu, až když rodina a trh selhávají (Večeřa, 1996). „Úsilí o ekonomickou konkurenceschopnost je tedy zaplaceno rostoucí nerovností a nárůstem počtu chudých, ať již mají práci, anebo nikoliv“ (Keller, 2009). Sociální dávky jsou zaměřeny na klienty s nízkými příjmy (Večeřa, 1996). Tomuto typu se nejvíce blíží USA a Velká Británie.

■Korporativní (též konzervativní, kontinentální) sociální stát „oproti egalitárním systémům konzervuje statusové rozdíly mezi jednotlivými profesemi a obory činnosti, silně je v něm zastoupen vliv profesních korporací, výrazná je etatistická tradice ve smyslu privilegizace státních úředníků v systému sociálního zabezpečení“ (Keller, 2009). Korporativní typ je hodnotově zakotven v křesťanství, je silně vázán k udržení tradiční rodiny (Čabanová, Munková, in Potůček a kol., 2010). Až do sedmdesátých let 20. století byl korporativní typ, především v Německu, považován za vzorový příklad sociálního zabezpečení. „Závislost sociálního zabezpečení na rodinném a profesním postavení se ukazuje jako neadekvátní v době, kdy klasická forma rodiny a domácnosti přestává být pravidlem a rychle narůstá počet neúplných domácností“ (Keller, 2009). Tomuto typu se blíží sociální politiky např. Německa a Rakouska.

■Sociálně-demokratický (též skandinávský) sociální stát vychází ze zásad univerzalizmu, tj. všichni občané jsou zaopatřeni proti sociálním rizikům nezávisle na své výdělečné činnosti. Tento typ státu je považován za nejštědřejší a nejnákladnější, klade důraz na rozvoj široké škály sociálních služeb poskytovaných veřejným sektorem a všestrannou podporu rodiny (Koldinská, in Matoušek a kol., 2007). Sociálně-demokratický model byl všeobecně považován za nejvyspělejší typ sociálního státu, avšak od poloviny 80. a 90. let 20. století dochází i v zemích, které tento model státu aplikují, k prudkému nárůstu nezaměstnanosti a veřejné zadluženosti. Financování tohoto modelu spočívalo, na rozdíl od modelu korporativního, ale i liberálního, převážně na daních (Keller, 2009). Typickými představiteli tohoto typu jsou skandinávské země, např. Švédsko, Norsko, Finsko a Dánsko.

■Jihoevropský (též rudimentární, latinský) sociální stát bývá označován jako „duální stát“, protože obsahuje prvky korporativního typu (tj. důchodové zajištění a zajištění v nezaměstnanosti spočívá v pojištění hrazeném z příjmu ze zaměstnání) i sociálně-demokratického typu (tj. zdravotní péče a vzdělávání jsou financovány z daní) (Keller, 2009). „Zvláštností jihoevropských zemí je silná úloha rozvětvené rodiny, která vykonává řadu sociálně významných funkcí a ulehčuje tak sociálnímu státu. Mladí lidé mnohem později než jinde v Evropě opouštějí domácnost rodičů, výrazně častěji zde žijí pohromadě dvě i tři generace“ (Keller, 2009). Typickým představitelem je Španělsko.

Stručně charakterizované typy či modely sociálního státu jsou abstrakcí podstatných znaků. Ve skutečnosti nemohou existovat v jednotlivých zemích v této čisté modelové podobě (Schubert, Hegelich, Bazant a kol., 2009).[5] Reálná sociální politika v každé zemi je vždy výsledkem kombinace prvků všech typů (Krebs a kol., 2010). Totéž platí i pro model sociální politiky ČR, ani ji nemůžeme jednoznačně přiřadit jen k jednomu typu. Vědečtí odborníci (Köller, Pilgram a kol., 2009) v rámci mezinárodního projektu ADEL přiřadili ČR k tzv. přechodnému typu. Podle Koldinské (in Štefko, 2011) je možné, že v budoucnu bude existovat nový typ sociálního státu, tzv. středoevropský, který budou tvořit země střední a východní Evropy, tj. ČR, Slovensko, Polsko, Maďarsko a Slovinsko, protože v průběhu 90. let 20. století a prvních deseti let 21. století došlo v tomto regionu k výrazným historickým změnám, včetně sociálních reforem. Model sociální politiky ČR se utvářel v reakci na socialistickou minulost i v reakci na změny společenského systému po roce 1989. Důraz byl kladen na univerzalizmus a na monopolní postavení státu v sociální oblasti. Byl to model rovnostářský a náročný na ekonomické zdroje, opírající se o rozsáhlou redistribuci a stimulující spíše pasivní chování obyvatel. Základním rysem byl státní paternalizmus.[6] Nová podoba soudobé politiky se vytváří postupně a jsou v ní zastoupeny prvky všech výše uvedených typů. Systémová změna sociální politiky je spojena se zeslabením prvků nedistributivního typu, tj. omezení sociální velkorysosti státu při současném posílení prvků výkonových a reziduálních vedeném snahou po úsporné a zároveň účinné sociální politice (Krebs a kol., 2010). Jedním ze stěžejních úkolů zdravotně-sociální politiky ČR je podpora a péče o osoby s duševní poruchou.

1.1.3Přístupy k péči o osoby s duševní poruchou

Přístupy k péči o duševně choré je třeba hodnotit v kontextu vývoje lékařské vědy. První zmínky o duševních poruchách a jejich léčení se nacházejí v nejstarších písemných památkách starověku, např. ve staroegyptských papyrech,[7] na starobabylónských klínopisných tabulkách, v řecké mytologii, ve Starém zákoně aj. Duševní choroby byly ve starověku vysvětlovány nadpřirozenými příčinami, božím trestem nebo napadením zlými duchy a démony. Péče o duševně choré ve starověku spočívala především v nošení talismanů, amuletů a v rituálním zaříkávání, a tím vyhánění zlých démonů z těla nemocného (Šedivec, 2008). Raný a střední starověk je spojen s obdobím, kdy existence člověka byla vázána na zdatnost, sílu a obratnost. S nemocnými a postiženými duševními chorobami se zacházelo velmi krutým způsobem, buď je rodina ponechala napospas svému osudu, nebo se jich legitimně zbavovala (Jesenský, 2000). Ve staroegyptském písemnictví se také připomíná nejstarší popis stařecké demence. Popisy duševních chorob lze najít i ve Starém zákoně, v němž jsou duševní choroby považovány, podobně jako v řecké mytologii, za boží trest (Šedivec, 2008). Humanitní přístup k duševně chorým jako první zdůraznili staroindičtí lékaři. Počínaje Hippokratem (kolem roku 460 př. n. l.) je možné již soustavněji sledovat vývoj medicínského nazírání na duševní choroby a vývoj zdravotnické péče o duševně choré (Vencovský, 1983). Přístup k péči o osoby s duševní chorobou ve starověku lze též charakterizovat jako represivně lhostejný a výběrově utilizační (Jesenský, 2000).

Středověké lékařství bylo pokračováním starověké hippokratovské medicíny. Duševní choroby byly popisovány jako přirozené nemoci mozku a vysvětlovány poruchou tělesných šťáv. Středověcí lékaři doporučovali somatickou léčbu, zejména pročišťování, projímadla, zvracivé prostředky apod. (Šedivec, 2008). V 15. století vznikly první neklášterní azyly a nemocnice pro duševně choré, budované většinou městy. V 15. století vznikla také určitá pravidla a předpisy pro zacházení s duševně chorými. Duševně choří tak nabývali již jakési sociálně právní ochrany, která však nebyla motivována zájmem o jejich zdravotní stav, ale tím, aby nebyli společnosti na obtíž (Vencovský, 1983). Jesenský (2000) označuje přístup k péči o osoby s duševní poruchou v 15. až 16. století za humánně filantropický.

Nové myšlenkové proudy v lékařství v 17. a 18. století byly spjaty s počátky rozvoje přírodních věd. Lékaři vysvětlovali děje v lidském těle ve zdraví a nemoci fyzikálními a chemickými procesy. Duševní poruchy byly považovány za choroby mozku. Postupně vznikala zařízení, která sloužila systematické péči o duševně choré, i když často společně s tuláky a kriminálníky.[8] Péče o duševně choré v Čechách byla až do konce 18. století na úrovni středověku. Neklidní duševně choří byli zavíráni do vězení a klidní duševně nemocní byli umisťováni ve špitálech. Institucionální péče o duševně choré v Čechách je spojena s dvorním dekretem císaře Josefa II. z 19. března 1783, v němž nařídil, aby při nemocnici milosrdných bratří v Praze bylo zřízeno oddělení pro duševně choré kněze (Vencovský, 1983). Ve větších městech byly budovány samostatné budovy pro duševně choré, odděleně od nemocnic. Zdravotnická péče o duševně nemocné byla na nízké úrovni, svou úlohu sehrávaly i dobové předsudky o nevyléčitelnosti duševně chorých, na které se pohlíželo jako na obtížné a zbytečné lidi (Šedivec, 2008). Radikální změna v nazírání na péči o duševně choré je spjata se jménem francouzského lékaře Pinela (1745–1826), který tvrdil, že duševní choroby jsou léčitelné a nejlepší prostředí k léčbě se může vytvořit v psychiatrických nemocnicích. Reforma péče o duševně choré nemůže být čistě charitativní záležitostí, ale primárně spadá do odpovědnosti státu (in Vencovský, 1983). Přístup k péči o osoby s duševní poruchou a tělesným postižením v 17. až 18. století lze charakterizovat jako altruisticko-segregační (Jesenský, 2000).

V 19. a 20. století byly koncepce duševních nemocí od autorů, jako byli např. Reil, Griesinger, Alzheimer, Kraepelin, Bleuler, Kuffner, Kretschmer, Conrad a kol., značně rozdílné (Šedivec, 2008). Přístup k péči o osoby s duševní poruchou v 19. a 20. století lze charakterizovat jako rehabilitačně emancipační (Jesenský, 2000). Psychiatrie se plně medicinizovala. Došlo k rozvoji poznatků o mozku a jeho funkci (Raboch, in Raboch, Wenigová a kol., 2012; Turner, in Albrecht, Fitzpatrick, Scrimshaw, 2001). Dochází k výrazné ochraně práv osob s duševní poruchou. Důraz se klade na autonomii a důstojnost osob s duševní poruchou a na jejich integraci do společnosti.

Z uvedeného textu vyplývá, že formy přístupů k péči o osoby s duševní poruchou úzce souvisely zejména s filozoficko-náboženským pojetím, přírodovědeckými znalostmi a kulturní vyspělostí společnosti.

1.2Současná podoba institucionalizace opatrovnictví

Ve stárnoucích společnostech otázky spoluúčasti osob s duševní poruchou ve společenském životě a možnosti svobodného rozhodování o jejich životě mají zásadní význam. Stát se stále více potýká s povinností chránit osobní práva těchto osob (Köller, Pilgram a kol., 2009). Pozornost se také soustřeďuje na péči a podporu dospělých osob, které byly zbaveny způsobilosti k právním úkonům nebo omezeny v této způsobilosti z důvodu duševní poruchy, a na jejich zrovnoprávnění se zdravými občany. V Evropě se uplatňují zásady formulované v dokumentu Úmluva o právech osob se zdravotním postižením (Tomeš, 2011). Přijetím této úmluvy se ČR zavázala k implementaci všech práv a svobod, které úmluva garantuje, což předpokládá i zásadní změnu systému opatrovnictví v ČR (Marečková, Matiaško, 2010). Současná právní úprava institutu opatrovnictví má kořeny v římském právu, proto se nejprve zaměříme na to, jak římská společnost (450 let př. n. l.) poskytovala ochranu osobám s duševní poruchou.

1.2.1Vývoj právní úpravy institutu opatrovnictví

Římské právo už ve starověku poskytovalo osobám s duševní poruchou pomoc ve dvou formách, a to poručenství (tutela) a opatrovnictví (cura). Poručenství mívalo dvě podoby, a to poručenství nad nedospělci[9] (tutela impuberum) a poručenství nad ženským pohlavím[10] (tutela mulierum). Úkolem poručníka u nedospělého bylo starat se o osobu nedospělého, o jeho výchovu a vést správu poručencova jmění (Kincl, Urfus, Skřejpek, 1995). Ženy byly zcela omezeny v oblasti veřejných práv. Římská společnost byla založena na patriarchálním principu, tj. hlavou rodiny byl otec a ten byl i nositelem práva disponovat s rodinným jměním. Ženy nesměly bez souhlasu svého poručníka podstupovat téměř žádná právní jednání (Židlická, 2010).

Opatrovnictví v římské společnosti mívalo tyto formy: a) opatrovnictví nad šílencem (cura furiosi), b) opatrovnictví nad marnotratníkem (cura prodigi), c) opatrovnictví nad ochromenými (cura debilium) a d) opatrovnictví pro jedno jediné právní jednání (cura ad actum). Platilo, že osoby hluché, slepé či němé si mohly v nesnázích vyžádat ustanovení zvláštního opatrovníka (Kincl, Urfus, Skřejpek, 1995). Zásadní význam měly duševní choroby. Duševně choří, tj. šílení (furiosi) a blbci (dementes), byli právnicky naprosto nezpůsobilí k činům, proto bylo možno je zastupovat v právních jednáních (Balík, Balík ml., 2007). Již v Zákoně dvanácti desek[11] se vylučovala odpovědnost za jednání u osoby šílené a nařizovalo se ustanovení opatrovníka (curator furiosi), který bude za šílence jednat. Opatrovník pečoval nejen o majetek, ale měl na starosti také osobu šílence. Uzdravením chorého opatrovnictví skončilo. Měl-li šílený jenom „světlé okamžiky“, opatrovnictví trvalo. Za duševně chorého se považoval i marnotratník, tj. člověk, který rozhazoval po předcích zděděný majetek, později jakýkoli majetek, hrozila-li rodině bída. V zájmu osob blízkých byla marnotratníkovi odejímána správa majetku a odevzdávána opatrovníkovi (curator prodigi). Opatrovnictví trvalo tak dlouho, dokud se marnotratník nepolepšil. Opatrovnictví nad ochromenými se zřizovalo nad osobami, které byly postiženy tělesnou vadou nebo trvalou nemocí. Okruh působnosti opatrovníka se určoval podle konkrétních okolností toho kterého případu. Cura ad actum byl zvláštní případ opatrovnictví pro jedno jediné právní jednání (Kincl, Urfus, Skřejpek, 1995).

K výraznému propracování právní ochrany osob s duševní poruchou došlo koncepcí opatrovnictví z období 1811–1950. Dne 1. června 1811 byl vydán s platností pro všechny země habsburské monarchie, s výjimkou Uher, císařský patent č. 946/1811 Sb. z. s., Obecný zákoník občanský pro dědičné německé země spojené v rakouské monarchii (Allgemeines Bürgerliches Gesetzbuch), dále jen ABGB, který nabyl účinnosti od 1. ledna 1812. Rekodifikační práce byly zahájeny v roce 1920 a jejich cílem bylo navázat na tradice ABGB s respektem k vnitřní hodnotě rakouského zákoníku a jít cestou jeho modernizace. Opatrovnictví bylo zřizováno osobám, které postrádaly otcovskou péči, nebo osobám, které byly nezpůsobilé pečovat o své záležitosti zejména z důvodu duševní poruchy – jednalo se o osoby zuřivé, šílené, blbé a marnotratné (Marečková, Matiaško, 2010).

Podmínky úplného a částečného zbavení svéprávnosti byly upraveny císařským nařízením ze dne 28. června 1916, č. 207 ř. z., o zbavení svéprávnosti (řád o zbavení svéprávnosti), dále jen řád. V § 35 se uvádí, že úplně zbavena svéprávnosti mohla být osoba choromyslná nebo slabomyslná, která nebyla způsobilá samostatně spravovat své záležitosti. Soud potom této osobě ustanovil opatrovníka, který byl povinný pečovat o jeho osobu a jeho jmění. Řád částečně zbavil osobu svéprávnosti z důvodu marnotratnictví a pijáctví. V § 36 řádu se uvádí: „Jsou-li tu podmínky pro zbavení svéprávnosti pro pijáctví nebo pro zneužívání nervových jedů, ale je možno podle výsledků veškerého jednání očekávati, že se polepší osoba, která má býti zbavena, může soud odložiti vydání konečného usnesení a určiti zároveň přiměřenou lhůtu k osvědčení se.“ V případě, že bylo zahájeno řízení o svéprávnosti nebo osoba byla přijata do ústavu pro choromyslné a bylo to nutné k její ochraně, řád ustanovil této osobě tzv. zatímního podpůrce (§ 8–11 řádu). O soudním řízení při přijetí do uzavřených ústavů a zadržení v uzavřeném ústavu pojednávají § 16–24 řádu. Proces od zahájení řízení ke zbavení svéprávnosti až do zbavení svéprávnosti je v řádu definován v § 16–25 a v § 28. V souvislosti s problematikou opatrovnictví je důležité uvést též zákon č. 20 z roku 1877, o úpravě poručenských a opatrovnických věcí, v němž se v § 48 ustanovuje: „Převzíti opatrovnictví jest občanskou povinností, kterou nemůže nikdo odmítnouti kromě případů a důvodů stanovených v zákoně.“ V zákoně č. 20/1877 je rovněž definováno, které osoby nemohou vykonávat opatrovnictví. Jedná se zejména o osoby: a) ve věku nad 60 let, b) osoby, které vykonávají „již jedno obtížné nebo dvě menší poručenství nebo opatrovnictví“, c) osoby, které pečují o pět dětí, d) osoby, které byly poručenským soudem zbaveny otcovské moci a e) „osoby, které vedou pohoršlivý život“ (§ 43 a § 49). V § 50 zákona č. 20/1877 se také uvádí, že opatrovnictví pomíjí, „když jsou skončena jednání svěřená opatrovníkovi, nebo když přestaly příčiny, pro které opatrovanec nemohl spravovati své věci. Zdali šílený nebo blbý opět nabyl rozumu nebo zdali marnotratník se opravdově a trvale polepšil, buď posouzeno z okolností důkladně vyšetřených, po dlouhé zkušenosti a v prvním případě kromě toho podle posudku soudních lékařů“.

K revizi zákonné úpravy se přistoupilo až pod ideologickým vlivem totalitní moci, která se rozhodla přebudovat právní řád podle sovětského vzoru, a to v letech 1949–1950. Nejprve došlo k oddělení rodinného práva od obecného práva občanského zákonem č. 265/1949 Sb., poté k rekodifikaci zbývající části občanského práva zákonem č. 141/1950 Sb., občanský zákoník. Nejdůležitějšími institucemi občanského zákoníku z roku 1950 byly socialistické vlastnictví a hospodářský plán. Toto základní pojetí občanského práva je odlišné od evropské kontinentální konvence (Eliáš, Zuklínová, 2011). Přijetím zákona č. 40/1964 Sb., občanský zákoník, byl zrušen občanský zákoník z roku 1950. Zákon č. 40/1964 Sb. nahradil pojem svéprávnost pojmem způsobilost k právním úkonům a nahradil také koncepci částečného nebo úplného zbavení svéprávnosti koncepcí omezení ve způsobilosti k právním úkonům nebo zbavení způsobilosti k právním úkonům (§ 10). V § 26 zákona č. 40/1964 Sb. se též uvádí, že pokud nejsou osoby k právním úkonům způsobilé, jednají za ně jejich zákonní zástupci, tj. opatrovníci. Po událostech z listopadu 1989 bylo vzhledem ke změněným společenským, politickým a hospodářským podmínkám zřejmé, že zákon č. 40/1964 Sb. novým poměrům nemůže vyhovět. Zákon č. 40/1964 Sb. byl od roku 1964 vícekrát novelizován. Dnem 1. ledna 2014 nabývá účinnosti nový občanský zákoník – zákon č. 89/2012 Sb. (dále jen nový ObčZ), to znamená, že zákon č. 40/1964 Sb., ve znění pozdějších předpisů (dále jen starý ObčZ), bude zrušený.

1.2.2Paradigma náhradního rozhodování

Právní institut náhradního rozhodování (substitute decision-making) se objevuje již v římském právu[12] a jeho myšlenkové kořeny vycházejí z medicínského přístupu k postižení, resp. medicínského modelu opatrovnictví (Marečková, Matiaško, 2010). Medicínský model postižení vychází především z teorie strukturálního funkcionalizmu. Funkcionalističtí teoretici, především Parsons,[13] tvrdili, že společnost by se měla chápat jako systém vzájemně závislých funkcionálních vztahů (Harrington a kol., 2006). Důraz je kladen na potřebu konformity jedince vůči sociálnímu systému a potlačení deviantních jevů. Nástroje k dosažení konformity představují socializace a sociální kontrola (Šubrt, Balon, 2010). Zastánci teorie racionálního aktéra, např. Homans a Coleman, tvrdili, že funkcionalizmus přehnaně zdůrazňuje systémy a zanedbává jednotlivé aktéry (Harrington a kol., 2006). Tento přístup vede k tomu, že finanční prostředky se investují především do institucí, které pečují o osoby s duševní poruchou, než do programů, které pomáhají těmto osobám žít samostatně v jejich komunitě. Osoby s duševní poruchou jsou vnímány jako příjemci pomoci, kteří nejsou schopni se sami rozhodovat (Marečková, Matiaško, 2010).

S medicínským modelem postižení je úzce spjat medicínský model opatrovnictví (medico-legal model).[14] Pro medicínský model opatrovnictví je typický paternalizmus, tedy autokratická sociální politika, jejímž cílem je „nadřazení vlády nad právo, což vede k nerovnému postavení člověka v hierarchicky strukturované společnosti“ (Tomeš, 2010). Základní pojmy medicínského modelu opatrovnictví jsou psychiatrická diagnóza, soudní znalec-psychiatr a znalecký posudek. Opatrovník je ustanoven rozhodnutím soudu na základě znaleckého posudku. Soudní znalec z oboru zdravotnictví, odvětví psychiatrie, stanovuje psychiatrickou diagnózu, která je, anebo není důvodem pro zbavení způsobilosti nebo jen omezení způsobilosti k právním úkonům. Osobní autonomie ustupuje a právo rozhodovat je přeneseno na jiného člověka. Opatrovník dbá na to, co opatrovanec potřebuje, a je tím, kdo za něj rozhoduje, proto se v oblasti práva používá pojem tzv. náhradní rozhodování (Marečková, Matiaško, 2010). „Schopnost činit rozhodnutí je daná naší duševní způsobilostí. Duševní způsobilost je zachována, pokud je člověk schopen porozumět relevantním informacím, udržet je, použít je při rozhodování a dát najevo svoji vůli/rozhodnutí. Duševní způsobilost se vztahuje k jednotlivým rozhodnutím. […] Duševní způsobilost (duševní způsobilost skutečná, de facto) se nemusí krýt se způsobilostí k právním úkonům (duševní způsobilost stanovená soudním rozhodnutím, de iure)“ (Čebišová a kol., 2013). Institut náhradního rozhodování je úzce spojený se zásahy do způsobilosti právně jednat. Výsledkem zásahu do způsobilosti k právním úkonům je zbavení způsobilosti k právním úkonům nebo omezení ve způsobilosti k právním úkonům (Marečková, Matiaško, 2010). V praxi může dojít k tomu, že některé osoby, např. senioři, které jsou již duševně nezpůsobilé k některým právním úkonům, zůstávají plně právně způsobilé, a protože jim není poskytována adekvátní pomoc, nezřídka se stávají obětmi zneužití (Čebišová a kol., 2013).

Podstatou právního institutu náhradního rozhodování je tedy to, že někdo jiný rozhoduje místo člověka, který není schopen samostatně se rozhodovat. V praxi je to soudem ustanovený opatrovník, který se stará o opatrovance a rozhoduje místo něho při právních úkonech. Náhradní rozhodování je zásahem státu do způsobilosti právně jednat, není tedy projevem svobodné vůle člověka (Marečková, Matiaško, 2010). Institut náhradního rozhodování posiluje sociální vyloučení a diskriminaci osob s duševní poruchou i negativní vnímání vlastní identity. Medicínský model opatrovnictví je rigidní, přeceňuje role soudních znalců-psychiatrů a potírá procesní práva osob s duševní poruchou (Marečková, Matiaško, 2010).

1.2.3Podpora osob s duševní poruchou v úmluvě

Změna přístupu k osobám s duševní poruchou, včetně osob zbavených nebo omezených ve způsobilosti k právním úkonům, je výsledkem dlouhodobého procesu uvědomování si práv osob s postižením a odráží se v Úmluvě o právech osob se zdravotním postižením (Convention on the Rights of Persons with Disabilities). Úmluva o právech osob se zdravotním postižením (dále jen úmluva) je dokument Organizace spojených národů (dále jen OSN), přijatý v roce 2006 v New Yorku, který pro ČR vstoupil v platnost dne 28. října 2009 a byl vyhlášen ve Sbírce mezinárodních smluv pod č. 10/2010 Sb. m. s. Přijetím úmluvy se smluvní státy, i ČR, zavazují „přijmout veškerá odpovídající legislativní, administrativní a jiná opatření pro provádění práv uznaných v této úmluvě […] s cílem změnit nebo zrušit existující zákony, předpisy, zvyklosti a praktiky, které jsou zdrojem diskriminace vůči osobám se zdravotním postižením“ (článek 4). Úmluva se tak stala součástí českého právního řádu. Úmluva je významným právním předpisem, neboť má na základě článku 10 zákona č. 1/1993 Sb., Ústava ČR, ve znění pozdějších právních předpisů, aplikační přednost před českými zákony. Implementace úmluvy bude v ČR „velmi významná, neboť platnou právní úpravu a zejména praxi v oblasti zásahů do způsobilosti k právním úkonům a opatrovnictví nelze považovat z hlediska úmluvy za vyhovující“ (Marečková, 2009).

Úmluva definuje osoby se zdravotním postižením[15] jako osoby, jež mají „dlouhodobé fyzické, duševní, mentální nebo smyslové postižení, které v interakci s různými překážkami může bránit jejich plnému a účinnému zapojení do společnosti na rovnoprávném základě s ostatními“ (článek 1). Účelem úmluvy je „podporovat, chránit a zajišťovat plné a rovné užívání všech lidských práv a základních svobod všemi osobami se zdravotním postižením a podporovat úctu k jejich přirozené důstojnosti“ (článek 1). Úmluva je založena na osmi hlavních zásadách (článek 3). Jednou ze zásad úmluvy je „respektování přirozené důstojnosti, osobní nezávislosti, zahrnující také svobodu volby, a samostatnosti osob“ (článek 3, bod a). Další zásady, které se týkají i osob zbavených nebo omezených ve způsobilosti k právním úkonům, jsou: nediskriminace, začlenění do společnosti, respektování odlišnosti a přijímání osob se zdravotním postižením jako součásti lidské různorodosti a přirozenosti, rovnost příležitostí, přístupnost a rovnoprávnost mužů i žen (článek 3, body b–g). Úmluva obsahuje 50 článků. Ke článkům úmluvy, které tvoří nový právní rámec opatrovnictví a právního jednání osob s duševní poruchou v ČR, patří především následující články:[16]

Článek 8 – Zvyšování povědomí. Smluvní státy zvýší ve společnosti povědomí o situaci osob se zdravotním postižením, odstraní stereotypy a předsudky ve vztahu k osobám se zdravotním postižením a budou podporovat povědomí o schopnostech a přínosu osob se zdravotním postižením, např. formou veřejných osvětových kampaní.

Článek 9 – Přístupnost. Aby osoby se zdravotním postižením mohly žít nezávislým způsobem života a mohly se plně zapojit do všech oblastí života společnosti, smluvní státy přijmou příslušná opatření k zajištění přístupu osob se zdravotním postižením, na rovnoprávném základě s ostatními osobami, „k fyzickému prostředí, dopravě, informacím a komunikaci, […], a k dalším zařízením a službám dostupným nebo poskytovaným veřejnosti, a to v městských i venkovských oblastech“.

Článek 12 – Rovnost před zákonem. Tento článek garantuje osobám se zdravotním postižením plné právní způsobilosti: „Státy, které jsou smluvní stranou této úmluvy, uznávají, že osoby se zdravotním postižením mají, na rovnoprávném základě s ostatními, právní způsobilost ve všech oblastech života“ (bod 2). Smluvní státy přijmou odpovídající opatření, aby umožnily osobám se zdravotním postižením „přístup k asistenci, kterou mohou pro uplatnění této právní způsobilosti potřebovat“ (bod 3). Opatření týkající se právní způsobilosti musí respektovat práva, vůli a preference dané osoby se zdravotním postižením, musí zabraňovat konfliktu zájmů, být uplatňována „po nejkratší možnou dobu a musí podléhat pravidelnému přezkumu odpovědným, nezávislým a nestranným orgánem nebo soudem“ (bod 4).

Článek 19 – Nezávislý způsob života a zapojení do společnosti. Smluvní státy zajistí, aby osoby se zdravotním postižením měly možnost si zvolit, na rovnoprávném základě s ostatními osobami, „místo pobytu a kde a s kým budou žít“ (bod a) a přístup „ke službám poskytovaným v domácím prostředí, rezidenčním službám a dalším podpůrným komunitním službám, včetně osobní asistence, která je nezbytná pro nezávislý způsob života začlenění do společnosti a zabraňuje izolaci nebo segregaci“ (bod b).

Článek 25 – Zdraví. Smluvní státy přijmou veškerá příslušná opatření, aby osobám se zdravotním postižením zajistily přístup ke zdravotním službám i léčebné rehabilitaci. Smluvní státy poskytnou zdravotní služby „pokud možno co nejblíže místu bydliště dané osoby, a to včetně venkovských oblastí“ (bod c). Smluvní státy budou vyžadovat, aby „pracovníci ve zdravotnictví poskytovali osobám se zdravotním postižením péči stejné kvality jako ostatním a na základě svobodného a poučeného souhlasu“ (bod d). Za tímto účelem je nutné „zvýšit povědomí o lidských právech, důstojnosti, nezávislosti a potřebách osob se zdravotním postižením prostřednictvím vzdělávacích aktivit a zveřejňováním etických norem pro státní i soukromou zdravotní péči“ (bod d). Smluvní státy zamezí „diskriminačnímu odepření poskytnutí zdravotní péče nebo služeb […] na základě zdravotního postižení“ (bod f).

Článek 26 – Habilitace a rehabilitace. Smluvní státy umožní osobám se zdravotním postižením dosáhnout a udržet si co nejvyšší úroveň samostatnosti a dosáhnout plného začlenění do společnosti. Za tímto účelem smluvní státy zorganizují, posílí a rozšíří komplexní habilitační i rehabilitační služby a programy, zejména v oblasti zdravotní péče, zaměstnanosti, vzdělávání a sociálních služeb. Při poskytování těchto služeb nebo programů je nutné multidisciplinární posouzení individuálních potřeb osob se zdravotním postižením.

Článek 27 – Práce a zaměstnávání. Smluvní státy podpoří zaměstnávání osob se zdravotním postižením v soukromém a veřejném sektoru. Osoby se zdravotním postižením mají právo na spravedlivé a uspokojivé pracovní podmínky, rovné příležitosti a rovné odměňování za práci rovnocenné hodnoty a také mají právo na bezpečnost i ochranu zdraví při práci.

Článek 28 – Přiměřená životní úroveň a sociální ochrana. Smluvní státy zajistí rovný přístup osob se zdravotním postižením „k nezávadné vodě a vhodným a dostupným službám, kompenzačním pomůckám a další pomoci související s uspokojováním potřeb vztahujících se ke zdravotnímu postižení“ (bod 2a). Smluvní státy rovněž zajistí přístup osob se zdravotním postižením a jejich rodin, které žijí v podmínkách chudoby, „k pomoci od státu s úhradou výdajů souvisejících se zdravotním postižením“ (bod 2c).

Článek 29 – Účast na politickém a veřejném životě. Smluvní státy zaručí osobám se zdravotním postižením politická práva a možnosti účasti na politickém a veřejném životě, včetně práva a možnosti volit a být volen.

Článek 30 – Účast na kulturním životě, rekreace, volný čas a sport. Smluvní státy zajistí osobám se zdravotním postižením přístup na místa určená pro kulturní aktivity (divadla, muzea, knihovny aj.). Osoby se zdravotním postižením mají možnost organizovat a rozvíjet sportovní a zájmové aktivity a účastnit se jich.

Úmluva bude v ČR postupně implementována do právních předpisů a praxe všech relevantních odvětví (Čebišová a kol., 2013). Významnou oblastí implementace úmluvy bude právní úprava způsobilosti k právním úkonům a systému opatrovnictví. Jednou z hlavních zásad úmluvy je zachování plné právní způsobilosti pro každého (článek 12), proto naplnění tohoto požadavku bude vyžadovat realizaci podpůrných opatření, která jsou šetrnější k právům člověka než zásah do způsobilosti k právním úkonům.

Konec ukázky

Table of Contents

Úvod

1 Institucionalizace opatrovnictví

1.1 Východiska pro institucionalizaci opatrovnictví

1.1.1 Sociální stát jako produkt historického vývoje solidarity

1.1.2 Esping-Andersenova typologie sociálního státu

1.1.3 Přístupy k péči o osoby s duševní poruchou

1.2 Současná podoba institucionalizace opatrovnictví

1.2.1 Vývoj právní úpravy institutu opatrovnictví

1.2.2 Paradigma náhradního rozhodování

1.2.3 Podpora osob s duševní poruchou v úmluvě

1.2.4 Podpora osob s duševní poruchou v jiných dokumentech

1.3 Shrnutí

2 Zdravotnicko-sociální kontext opatrovnictví

2.1 Duševní poruchy v kontextu opatrovnictví

2.2 Psychiatrická péče o osoby s duševní poruchou

2.3 Sociální péče o osoby s duševní poruchou

3 Systém opatrovnictví a praxe

3.2 Dvojí soudní řízení

3.3 Navrhovatelé

3.6 Osoby s duševní poruchou jako opatrovanci

3.7 Opatrovníci

4 Výkon veřejného opatrovnictví v praxi

4.1 Povinnosti veřejných opatrovníků a osvědčená praxe

4.1.1 Činnosti realizované veřejnými opatrovníky v praxi

Veřejný opatrovník zajišťuje opatrovanci základní a jiné potřeby.

4.1.2 Praktické rady veřejných opatrovníků

Veřejný opatrovník zajišťuje opatrovanci základní a jiné potřeby.

Veřejný opatrovník spolupracuje se soudy a ostatními institucemi.

5 Perspektivy vývoje opatrovnictví

5.1 Demografická podmíněnost vývoje opatrovnictví

5.2 Změna systému péče o osoby s duševní poruchou

5.3 Nová koncepce právní ochrany osob s duševní poruchou

Příloha