Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

Anna Randol: Hříchy darebáka

Vydání první

Copyright © 2013 by Anna Clevenger

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2014 jako svou 1859. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Sins of a Ruthless Rogue vydaného

nakladatelstvím Avon Books, New York (USA), v roce 2013

Český překlad © 2014 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Přebal a vazba © 2014 Ricardo a Baronet

Ilustrace na přebalu © 2014 Russo, Anthony C., via Agentur Schlück GmbH.

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-7384-890-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7384-934-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2014

Anna Randol

Hříchy darebáka

(ukážka)

Věnováno mé sestře, která mi sdělila,

že tuhle knihu má nejraději, i když se to nepatří.

A jako vždy mému manželovi, jehož budu milovat

až navěky věků a ještě tři dny k tomu.

Prolog

Swiftova papírna, Anglie, 1807

Olivia se plížila zadem podél papírny, dopis pevně svírala v ruce. „Claytone?“

Žádná odpověď. Možná nečekal, že vyluští jeho šifru tak rychle. Ačkoliv to tušit mohl. Dopis byl krátký. Nic z jeho obvyklých obdivných slůvek. Trvalo jí pouhých pět minut, než rozluštila, že se s ní chce setkat u jejich stromu za otcovou papírnou.

Opřela se zády o kmen a upravila si lem šatů, aby byl dost umně naaranžovaný. S pocitem náramné smělosti si také popotáhla výstřih o dva centimetry níž. Příští týden má Clayton narozeniny a ona mu slíbila výjimečný dárek. Neviděla důvod, proč mu neposkytnout malou ochutnávku.

„Olivie?“

Srdce jí poskočilo v hrudi jako vždycky, když uslyšela jeho hlas. Rozběhla se k němu dřív, než se rozpomněla, že měla v plánu zůstat u stromu. Stejně však překonala vzdálenost, která je dělila, a objala ho kolem krku.

Nezatočil se s ní a nepolíbil ji. Místo toho ji k sobě prudce přivinul a zabořil bradu do jejích vlasů.

„Copak se děje, Claytone?“ Mírně se odtáhla a přejela mu dlaní po bradě. Milovala, když tam ucítila slabý náznak vousů. Žádnému z ostatních otcových písařů ještě vousy pořádně nerostly. „Jestli si Tom zase stěžoval, že musí nosit tvoje dopisy, stačí mu jen říct, že jestli chce zůstat lokajem…“

„O Toma nejde.“ Svraštil tmavé obočí, takže vypadal mnohem starší než na svých sedmnáct let.

Nebesa, že ji z něj ale přelíbezně mrazilo!

Vzhlédla k němu zpod řas. To ho vždycky rozesmálo. Říkal, že tímhle způsobem toho asi moc vidět nemůže. Na dostaveníčko působil přespříliš vážně. „Tak tedy, pročpak jsi mě asi chtěl vidět?“

Uchopil její tvář do dlaně. „Lituju, že jsem tě sem nepozval kvůli polibkům. Kéž bych tě mohl prostě unést.“

Clayton byl často přehnaně vážný, ale ještě nikdy ho neviděla zdrceného. „Tvoje matka? Měla tu drzost a vrátila se domů?“

„Ne.“ O krok ustoupil a hrábl si rukou do tmavých vlasů.

Odstoupil od ní? Nikdy od ní nechtěl mít odstup. Pořád ji toužil držet za ruku, líbat nebo hladit po vlasech. „Claytone?“

Sáhl do jednoduché černé vesty a vytáhl – bankovku? Nedokázala se ubránit zklamanému vzdechu. Jestli je to jeho představa dárku, pak žalostně selhal. Koneckonců, v papírně se tiskly bankovky pro Bank of England. Viděla jich už tolik, až si kolikrát myslela, že z toho začne šilhat. Daleko raději měla dárky, které se třpytily nebo se daly obléct.

Clayton jí peníze podal. Byla to padesátilibrová bankovka.

Zamrkala. Tolik peněz nevydělal zdaleka ani za rok.

„Není pravá,“ prohlásil.

Převrátila ji v prstech. „Ale ano, je.“ Vyznala se v tom dost, aby poznala práci papírny.

Vzal si ji zpátky. „Musíš mi dát slovo, že nikomu neprozradíš, co ti teď povím.“

„Jak je libo.“

„Ne. Doopravdy, potřebuju tvůj svatosvatý slib, že to uchováš v tajnosti, i kdybys byla v sebevětším pokušení promluvit.“

V žaludku pocítila prázdnotu. „Už jsem to slíbila, ne?“

Zavřel oči, čelo se mu zvrásnilo starostmi. „Tahle bankovka je pravá, ale neměla by existovat. Papírna dostala zakázku na tisk tisícovky bankovek této hodnoty. A přesto jsme jich vytiskli tisíc a deset.“

„To muselo být nedopatření.“

„Prošel jsem zpětně záznamy. Tohle není poprvé, co Swiftova papírna vyrobila víc papíru na bankovky, než odpovídalo počtu peněz, které jsme potřebovali vytisknout.“

Tentokrát ucouvla o krok ona. „Přece pro případ, že by došlo k chybám, nebo… nebo…“ Víc důvodů ji ale nenapadalo.

Přistoupil těsně k ní. „Pořádně mě poslouchej.“ Odkašlal si. „Závěrečné počítání bankovek provádí tvůj otec. V jeho kanceláři jsem našel tuhle a ještě devět dalších.“

Papá? Clayton se musel zmýlit. Kromě toho, papá už bohatý je. Nemá důvod krást bankovky.

Přitiskl ji k sobě, když chtěla ucuknout.

„Určitě se mýlíš.“

„Nemýlím. Už kolik měsíců mám podezření a teď vím, že odpovědnost za to nese tvůj otec. Mám důkaz, který potřebuju.“

Strčila do něj, ale nepouštěl ji. „Důkaz, který potřebuješ – k čemu?“

„Musím jít za soudcem. Tohle je krádež.“ Hlas se mu třásl. „A velezrada. Poslouchej, Olivie. Ze všech sil se vynasnažím tě před tím ochránit. Ožením se s tebou, odvezu tě od tohohle skandálu.“

Ožení se s ní? Olivia Campbellová. Olivia Campbellová. Nacvičovala si to jméno tolikrát, že jí desetkrát prolétlo hlavou dřív, než jí došla jeho ostatní slova.

Skandál. Otec. Soudce.

Ruce se jí roztřásly a náhle se jí těžce polykalo. I dýchalo.

Vtiskl jí na rty polibek. „Promiň, že tě s tím zatěžuju. Ale nemohl jsem snést myšlenku, že by ses o tom dozvěděla jinak. Musíš chápat, že nemám na vybranou. Musím udělat, co je správné.“

Možná by měla něco říct. Možná ne. Na mou duši neměla zdání, jen se za ním dívala, jak odchází.

Clayton se mýlí. Hloupý kluk. Přitiskla si dlaně k ledovým lícím. Poníží ho, až soudce odhalí skutečnou pravdu v téhle situaci. Otec Claytona propustí a pro ni bude daleko těžší se s ním vídat.

Nepochybovala o tom, že něco odhalil. Clayton byl geniální a daleko chytřejší než všichni lidé, které kdy poznala. Ale v tomhle se plete.

Možná i otec pojal podezření kvůli tomu, co se v papírně děje. Tím by se vysvětlovalo, proč měl ty bankovky.

To dávalo dokonalý smysl. Stačí se jen zeptat tatínka, co ví o penězích ve své kanceláři. Patrně na něj udělá dojem, že je Clayton tak všímavý a tak dobře se vyzná v provozu papírny.

Utíkala celou cestu až do otcovy pracovny.

Kapitola 1

Swiftova papírna, 1817

Olivia Swiftová napřímila záda a zamračila se na mžourajícího muže. I když se radovala z přínosu každého nového zaměstnance pro zdar papírny, vadilo jí, že se musí pokaždé znovu prosazovat. „Otec předává své rozkazy mně a já je přináším do papírny. Pokud s tím máte problém, beze všeho si hledejte zaměstnání jinde.“

Grimmon přimhouřil oči, až mu z nich ve tváři zbyly jen škvírky. „Nechápu, proč si váš otec na předávání příkazů nenajme nějakého muže. Pro ženu existují lepší místa.“ Jeho úšklebek zřetelně vyjadřoval, jaká místa to podle něj jsou.

Pak se mu tvář rozjasnila, jeho výraz se proměnil v hrubou napodobeninu podlézavosti. „Ale pokud to tady tak chodí, nejspíš to zvládnu.“

Olivia se nemusela ani ohlédnout, aby poznala, že za ní stojí Thomas, vrchní strojník papírny. I když jí sice vadilo, jak okamžitě si tento obrovský, plešatý muž dokázal zjednat úctu, nebyla tak hloupá, aby ji odmítla. Koneckonců, najít pro práci u kádí, kde se vaří papírová hmota, tak schopného muže, jako byl Grimmon, za mzdu, kterou si mohla dovolit platit – to bylo takřka nemožné. Musí mu aspoň dát možnost, aby se srovnal s nezvyklým uspořádáním papírny, než ho za ty urážlivé pošklebky vyhodí.

Dostal však jenom jednu šanci. „Měl byste to zvládnout. Možná nebude lehké najít dalšího majitele papírny, ochotného přehlédnout to, jak si rád přihnete.“

Grimmon si popotáhl zplihlý nákrčník a přikývl.

Když odešel, obrátila se konečně k Thomasovi. „To jsi nemusel. Potřebuju vědět, že muži budou plnit mé rozkazy, i když u toho nejsi.“

Thomas pokrčil rameny, strnulý pohyb mu napjal zjizvenou tkáň, která mu pokrývala půlku obličeje a krku. „Pochybuju, že to někdy přijde. Dlouho už od vás rozkazy přijímat nebudou.“ Zase měl ten varovný výraz v očích. Thomas byl jeden z mála mužů, kteří zůstali v papírně po celou dobu, i v těžkých letech předtím, než se do provozu zapojila ona. I když se tam vyráběl papír už jen ručně a jedinými zákazníky byla hrstka obchodů se střižním zbožím v okolních městečkách. Ačkoli jí hbitě přispěl na pomoc, dal jasně najevo, že jakmile bude papírna schopna plnit zakázky, očekává od ní splnění jejího slibu, že na řízení podniku přijme ředitele.

Olivia měla sto chutí promnout si rozbolavělý zátylek, ale neudělala to. Měl pravdu. Její přítomnost mužům komplikovala situaci. Navozovala příliš mnoho otázek ohledně otcova zdraví. A přesto nemohla předat papírnu nějakému předákovi. Zatím ne. Ne, dokud byl úspěch ještě nejistý. „Zůstanu, dokud nebude znovu zajištěný kontrakt s Bank of England.“

Olivia procházela kolem syčících a rachotících strojů. Na okamžik se zastavila u obrovských plechových válců, jež zvolna odnášely schnoucí papír ke konci linky. Každý čerstvý bílý centimetr představoval libru do kapsy městečka. Důkaz, že se jí podařilo provoz papírny obnovit.

„Slečno Swiftová! Slečno Swiftová!“ Pelášil k ní Colin, mladší písař. Brejličky se mu zamžily ustavičnou vlhkostí z parních strojů a vařáků. Strhl si je a otřel rukávem, pak si je s nacvičenou lehkostí znovu nasadil. „Zrovna jsem dostal zprávu od Treadmine Stationers. Zrušili objednávku.“

„Celou?“ Olivia položila ruce na potrubí, které přivádělo vodu do kotle. „Uvedli proč?“

Colin si postrčil brýle ke kořeni nosu. „Ne, jenom že už si s námi nepřejí nadále obchodovat.“

To už byla dnes druhá zrušená zakázka. Zhluboka se nadechla. Problémy se mohou vyskytnout v každém podnikání. Očekávala těžkosti. Nebála se jich. A nedovolí, aby ji zastavily. Ale možná by měla zrušit své plány na účast na městské slavnosti a místo toho odjet do Londýna. „Navštívím je dnes odpoledne…“

„Slečno Swiftová!“ Přiběhl k ní mistr od kotlů. „Nádrž už je skoro prázdná a hadrovinu nepřivezli.“

„Ani jednu zásilku?“ Bez hadrů bylo jedno, jestli má zakázky, nebo ne. Pokud nebudou mít hadry, které se dají rozcupovat na vlákna, nebudou moci vyrábět papír vůbec.

Dělník potřásl chundelatou kšticí zrzavých vlasů. „Ani jedno jediný vlákýnko.“

„To musí být jednoduše nějaké zmatky,“ řekla. „Nebo je na cestě potkala nehoda. Coline, pošli někoho, ať…“

Mezi ni a Colina vstoupil jakýsi dobře oblečený muž. Teď ne. Nepotřebuje, aby papírníci přicházeli bez ohlášení prozkoumat kvalitu výrobků papírny. Nebo ještě hůř, aby to tak byl někdo z Bank of England! Minulý týden všechny jejich dotazy dokonale zodpověděla.

Přesto však nasadila zářivý úsměv. Ať už hrozí katastrofa, nebo ne, nemůže si dovolit urazit potenciálního zákazníka. Přejela pohledem šedou vestu, překvapivě širokou hruď a skončila u pronikavých, ocelově modrých očí.

Očí, které patřily mrtvému.

Klopýtavě o krok ucouvla. Jen Colinovy nemotorné ruce ji udržely na nohou.

Mrtvý ji uchopil pevnými prsty za druhou paži. A i když měl černé kožené rukavice, jeho ruka byla rozhodně teplá. „Slečnu Swiftovou překonalo vedro. Ve své kanceláři se vzpamatuje.“

Colin přešlápl, odkašlal si. „Kdo přesně račte být?“

Hluboký hlas, který ji strašil ve zlých snech už deset let, pronesl: „Clayton Campbell. Kdysi jsem tu pracoval.“

A tímto prostým konstatováním se jí potvrdilo, že zešílela. Pohled se jí rozostřil a zorné pole na okrajích potemnělo, ale nemohla si dovolit projevit slabost před svými zaměstnanci – ne dvakrát během jediného dne – a tak se jí podařilo zůstat vzpřímená. „To je v pořádku, Coline. Budu v kanceláři.“

Nechala se od Claytona doprovodit dovnitř. Jakmile se dveře zavřely, zvedla ruku k jeho tváři. Vysoký, hranatý chlapec, kterého si pamatovala, zmizel a vystřídal ho štíhlý, zocelený muž. Lícní kosti měl zřetelnější.

Je naživu.

Slabý stín strniska na bradě, tmavý. Nikdy si netroufala představovat, jak by mohl vypadat v dospělosti. Ale i kdyby to udělala, tohle by si představit nedokázala. Byl méně bezvadný, a přesto vtělená dokonalost.

Je naživu.

Sledovala prstem linii jeho nosu. Lasturu ucha. Toužila prozkoumat všechny změny a rozpomenout se na stovku detailů, které už zapomněla. Prozkoumat ho tak bedlivě, aby se přesvědčila, že to není sen.

Je naživu.

Muž, kterého poslala na šibenici.

Clayton se nepohnul. Ani jednou od chvíle, kdy se ho dotkla. Nakonec se střetla s jeho pohledem. Oči měl tmavé, chladné. „Sundejte ze mě tu ruku.“

Doklopýtala k tvrdé dřevěné židli, usedla na ni a nespouštěla z něj oči. „Claytone, kde jsi byl? Myslela jsem, že jsi…“

„Mrtvý?“

S tím jediným ledovým slovem pochopila, že si neměla sedat. Převyšoval ji, už když byli mladí, ale teď ji ovládal. Tvář se mu zkřivila záští.

Byl to sice možná zázrak, ale ne radostný.

„Kde jsi byl?“ Svírala pěstmi okraje šedé vlněné sukně.

Clayton zvedl jedno obočí; výraz, který býval v mládí zvídavý a podmanivý, teď vyjadřoval opovržení. Krutost. „V pekle.“

„Ale vždyť tě oběsili. Tatínek to viděl.“

„Opravdu?“

Olovo se jí rozlévalo břichem, až obklopilo i srdce. Otec lhal i v tomhle. Další lež. Další… Milosrdný bože. „Byl jsi celou tu dobu ve vězení? Nebo“ – slova jí uvízla v hrdle – „tě deportovali?“ Mohla mu nějak pomoci? Jít na úřady a povědět tam pravdu?

„Nepřišel jsem proto, abych se s tebou shledal.“

Proto však ještě nemohla pustit ty otázky z hlavy. Kdysi ho milovala z celé své duše. Musí to vědět.

Vědět, co způsobila.

Přinutila se vstát. „Co se stalo?“

„Vzdala ses práva klást tuhle otázku.“

„Co se stalo tu noc…“

„Chci mluvit s tvým otcem.“ Clayton ji přerušil, jako by se právě nechystala pronést slova, která ji pronásledovala v myšlenkách bez ustání. Která ovlivňovala každé její rozhodnutí.

„Claytone…“

„Nelichoť si, nestrávil jsem celý život rozjímáním o tvé zradě. A nechci se k tomu vracet ani teď.“

„Já ano.“

„Nedostaneš vždycky to, co chceš, Diamante.“

Jak se opovažuje! Jak se opovažuje říkat takové věci a pak použít to jméno. Milovala ho, když ho používal jako přezdívku ve svých šifrovaných vzkazech. Jiskrná. Zářivá. Vzácná. Jenže teď to v jeho opovržení znamenalo zhýčkaná, povrchní, chamtivá.

Ničím z toho už nebyla.

„Půjdeme za tvým otcem?“

Jeho slova ji vrátila zpátky do reality. „To nepůjde.“

„To jsem zjistil už včera.“

Olivia v duchu poděkovala za diskrétnost a zarputilou loajalitu svého majordoma. „Otec není zdravý. Nikoho nepřijímá.“

„Zástupce Bank of England přijal.“

Odkud to Clayton ví? „To byl výjimečný případ.“

„Návrat ze záhrobí by se možná taky dal považovat za dost výjimečný.“

„Nedovolím to.“ Řekne mu to, co tvrdí všem ostatním. „Všechno, co mu potřebuješ říci, můžeš říct mně. Informace mu předám.“

„Pořád jeho věrný hlídací pes, jak vidím.“ Jeho pohled byl plný opovržení.

Ale nelekla se, nelekla se jeho zášti. Ani jeho hněvu. Není už sice věrná otci, ale je věrná této papírně. „Mám mu od tebe vyřídit nějaký vzkaz, nebo ne?“

Clayton se usmál, rty se zvolna napjaly přes zářivě bílé zuby. „Vyřiď otci, že jsem tu kvůli spravedlnosti. Všechno, co má, se mu brzy rozsype pod rukama.“

„Tahle papírna se sype už deset let. To ti nestačí?“

„Smůla, že to není totéž jako spravedlnost. Papírna má zase tisknout pro Bank of England, že?“

Nemohla to popřít, když už znal pravdu. „Ano.“

„To je to, co mě přivedlo zpátky. Ne ty. Tvůj otec mi mohl zabránit říct pravdu, když jsem byl mladší. Ale své zločiny opakovat nebude.“

„Ani nechce.“

Clayton se opřel ramenem o rám dveří. Jeho uvolněná póza byla zcela v rozporu s upřeným, soustředěným pohledem. „Jak si vybavuji, posledně sis taky byla jistá jeho nevinou. Swiftova papírna už nikdy nebude tisknout bankovky.“

Poprvé na ni těžce dolehla skutečná pravda ohledně této situace. Už mezi nimi nic není. Nebude nikdy mít nic víc než vzpomínky na něj. A teď už jí i ty vzpomínky všeho všudy jen rozevírají srdce, aby každý z jeho trnů mohl proniknout hlouběji.

Nemůže mu říci pravdu. Teď, když by mohl využít těch znalostí ke zničení papírny jen z čiré nenávisti. Ach, možná by to popřel. Ale před deseti lety chtěl zastavit jejího otce jen kvůli spravedlnosti. Tohle pramení z mnohem větší hloubky. „Papírna není jen můj otec. V sázce je daleko víc životů.“

„Pak si mohou na troskách znovu vybudovat, co chtějí.“

Co kdy na tomhle člověku viděla? Jak jí mohla uniknout jeho krutost? Možná měl otec ve svém bídném životě v jedné věci pravdu – neměla by s Claytonem ztrácet čas. Ani srdce. „Celou tu dobu jsi čekal na pomstu?“

„Tohle není pomsta.“

Zamířila prstem na jeho hruď. „Tohle je pomsta. Proč bys jinak nešel na úřad?“

Clayton odstrčil její ruku a poprvé spatřila žhavý hněv, doutnající v jeho očích. „Šibenice je pro tvého otce až moc dobrá.“

„Jinými slovy, nemáš důkazy.“ Zarazila se a nadechla, aby se uklidnila. „Nech to být, Claytone. Dávám ti své slovo, že se minulost nebude opakovat.“

„Své slovo?“ Jeho hlas řezal jako ostře nabroušený nůž. Přejel si rukou v rukavici po bradě. „Máš vůbec představu, co se dělo s mým otcem, když mě odsoudili? Šla ses na něj někdy podívat?“

Věděla, že sklíčený výraz v její tváři odpovídá za ni. „Bylo mi patnáct.“ A přesto se o něj nezajímala ani v pozdějších letech, navzdory všem svým pokusům o nápravu. Zjevně se nezměnila tolik, jak si namlouvala. „Co se stalo?“

Krátký plamen emocí však už uhasl. „Tahle papírna skončila.“

Vrčení strojů za dveřmi se zpomalilo a umlklo. To způsobila jen ta opožděná dodávka hadroviny, ujišťovala se v duchu.

Jenže pak se Clayton usmál.

Ne.

Všechno zařídila k naprosté dokonalosti. I kdyby Clayton dosáhl takové dokonalosti, o jaké napovídaly jeho mladické schopnosti, nemůže jí v ničem zabránit.

Vytáhl z kapsy kabátu hromádku papírů. Pomalu a pečlivě jí jimi zlehounka přejel po líci. Papíry byly tenké. Laciné. Určitě ne z jejich papírny. „Víš, co to je?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou, nedůvěřovala vlastnímu hlasu. Ani svému vzteku.

„Všechny dluhy, co máte vůči svým věřitelům, patří teď mně. A první z nich je splatný…“ Pohlédl na vrchní list. Jako by si nepamatoval všechna čísla a každičké slovo na jednotlivých papírech. „…příští úterý. Doufám, že máš k dispozici dostatečnou hotovost, abys mi zaplatila.“

Vydechla. Bude mít. Postará se, aby objednávka do Treadmine byla doručena dřív, než bude dluh uhlíři splatný.

Objednávka, která byla právě zrušena.

Sebevětší odhodlání už nedokázalo zakrýt, jak se jí třese hlas. „To nemůžeš udělat.“

Clayton vykročil ke dveřím. „Už se stalo. A vyřiď otci, že od nynějška budu jednat pouze a výlučně s ním. Tenhle vzkaz mu předej.“

Kapitola 2

„Ano, ale ty stoly možná přesuňte na slunce?“ dirigovala Olivia muže, kteří vynášeli stoly z hostince na svěží podzimní vzduch.

Dožínky. Měla to být ohromná oslava. První vesnická slavnost po deseti letech. První z mnoha budoucích.

Pokud Clayton dosáhne svého, bude poslední.

Děti skotačily po návsi, proháněly železnou obruč.

Ženy rozkládaly na stoly chutné paštiky na prodej, košťata, pletené čapky, ozdobné jehlice a vyřezávané dřevěné hračky.

Všechno bylo uspořádáno k naprosté dokonalosti.

A už se to nebude opakovat, jestliže Clayton dosáhne svého.

Paní Wilkersonová jí vtiskla do rukou hrnek svařeného jablečného moštu.

„Děkuji.“ Olivia se jí pokusila dát penci, ale žena zavrtěla hlavou.

„To ne, po tom všem, co jste udělala.“

„Prosím, vezměte si to.“ Koneckonců, Olivia možná oživila městečko jen proto, aby se znovu rozpadlo v prach.

Po kratičkém váhání žena minci přijala. „Ten poslanec – slíbil, že podpoří váš nápad? Ten o těch samostatných místnostech pro děti ve vězení?“

„Prý o tom bude uvažovat.“ Což bylo mnohem víc, než čeho dosáhla kdy dřív.

Paní Wilkersonová byla jednou ze dvou žen v městečku, které ztratily syna vinou britského trestního systému, sledovala tedy Oliviiny reformní aktivity velmi bedlivě. Činnost, kterou Olivia zahájila k nápravě hrůzné nespravedlnosti, o níž se domnívala, že ji způsobila.

„Ti vaši nóbl přátelé přijdou na slavnost?“

Olivia by stěží nazvala Společnost pro lidské zacházení s dětskými zločinci „nóbl“. Byla to víceméně jen nesourodá směsice dvou advokátů, jednoho kvakera, vikáře na odpočinku a hrstky starostlivých žen. Ale mohla je nazývat svými přáteli. A poslední dobou začínali dosahovat se svými reformami úspěchů. „Dala jsem jim vědět, že jsou pozvaní.“

Pár jich možná přijde. Viděli v obnově papírny velkolepý experiment, jehož cílem je zjistit, zda dokážou zabránit venkovským hochům spadnout do tenat Londýna.

Paní Wilkersonová podala hrnky dvěma mužům, kteří se zastavili pro mošt. Oba pracovali v papírně. Olivia zařídila mužům volný půlden už před několika měsíci. Proto mohli předčasně vypnout stroje v papírně bez vyptávání. Jediná věc, která jí dnes hrála do ruky.

Ke stolu přistoupil Colin, na rameni mu seděla jedna z jeho sestřiček. Holčička ukázala buclatým prstíkem na pohárky. „Ještě?“

Postavil dívenku na zem. „Mohla bys ji minutku pohlídat, teto Lucy? Už začne soutěž.“

„Soutěž?“ zeptala se Olivia.

Colin si narovnal brýle. „Válení sýra.“

Olivia zamrkala. Určitě se přeslechla.

Paní Wilkersonová naběračkou nalila do šálku trochu nápoje a podala ho své kňourající neteři. „Určitě jste to jako malá viděla.“

Olivia se jako dítě nikdy slavnosti nezúčastnila. Ale nepřipomínala jim to. Zamlouvalo se jí, že zapomněli, jak kdysi prohlašovala, že s městečkem se obtěžují jen otrhaní chudáci.

Bylo jí tehdy sedm. Otec se zasmál a pohladil ji po hlavě.

Další manželský pár si přišel koupit mošt.

Paní Wilkersonová potřásla nad Colinem hlavou. „Myslím, že ti sestru hlídat nestihnu. Kde máš mámu?“

Colin se ohlédl. „Ještě pomáhá řadit děti ke zpěvu.“

„Já ji pohlídám,“ nabídla se Olivia.

Oba na ni zůstali civět. „Nemáte moc práce se slavností?“

Zdálo se ale, že teď všechno běží hladce. „Momentálně ne.“ Postavila šálek a zvedla holčičku do náručí. „My si poradíme. Běž.“

Colin zaváhal, pak se rozběhl přes náves k místu, kde se na kopečku shromažďovalo několik mužů.

„Žlutá.“ Holčička ukazovala na spadané listí, vířící za ním.

„Ano. Žlutá a oranžová a červená,“ ukazovala Olivia na ostatní barvy a mířila ke stolům, které už byly vynesené před tavernou. Na okamžik položila tvář do dívenčiných měkkých kučer. „Nedovolíme, aby nám ten velký, zlý chlap tohle všechno vzal, viď?“

„Zlý,“ souhlasila holčička.

Ale hezký. Ovšem bohužel také chladný.

Claytonův příchod jí měl ukonejšit svědomí. Jenže se jí dařilo považovat svou vinu za cosi z minulosti. Teď ji najednou měla pod nosem. Zřetelnou. Šerednou. Čerstvou. Když ho před deseti lety považovala za mrtvého, modlila se, aby se zjistilo, že je to všechno omyl a že je Clayton živ a zdráv. Toužila se zbavit drtivé tíže své viny.

Teď opravdu byl naživu, a její lítost zůstávala stejně tíživá jako dřív.

I když má vůči němu možná dluh, který nikdy nedokáže splatit, neznamená to, že mu dovolí, aby si dělal, co chce. Změnila se od té doby, co ji viděl naposled. Necouvla před bojem od toho dne, kdy byla příliš zbabělá, než aby šla s otcem k soudu. Od toho dne, kdy Clayton zemřel.

Nová školní budova se tyčila hrdě a zpříma. Ve vzduchu se dosud vznášela vůně čerstvého nátěru. Uvnitř ještě zbývalo dodělat trochu práce, ale podařilo se jí zvládnout, aby aspoň vnějšek byl hotový včas na slavnost.

„Je to krása, co jste dokázala. Ledacos jste napravila.“ Vikářova vrásčitá tvář jen zářila. „Za tohle všechno vděčíme vám.“ Zvedl holčičku do náručí.

Na tahle slova čekala tři roky. Od té doby, co ji v Londýně navštívil a vyprávěl jí, jak se situace v papírně zhoršila. A v městečku také.

Jenže teď to nic neznamenalo.

Lopotila se, aby napravila smrt muže, který nebyl mrtvý.

„To vy jste mě přiměl pochopit mé povinnosti vůči městečku.“ Bylo to už podruhé, co ji zachránil.

Vikář poplácával holčičku po zádíčkách a pohupoval se, když školní děti spustily svou písničku. Toužila povědět vikáři o Claytonovi, ale jak by mohla, když starý pán tak září štěstím?

Pozorovala tváře kolem sebe. Johansenova rodina se sedmi plavými chlapci, jejichž jména si nedokázala pořádně zapamatovat. Pan Grupp, který si konečně koupil na hostinec nový vývěsní štít místo toho, o nějž přišel před pěti lety při bouřce. Bylo tu dokonce i několik nových tváří, lidé, kteří přišli utrácet na slavnost peníze, a rodiny nových zaměstnanců papírny.

Vikář se od ní vzdálil, aby vrátil dítě matce.

Nějaký muž se před ní zastavil, smekl klobouk a odhalil napomádované černé vlasy. „Pardon, že obtěžuju, slečno. Ale dneska vás v papírně navštívil jeden člověk. Mám dojem, že to mohl být jeden můj přítel.“ Měl akcent, který nedokázala přesně zařadit. „Nebyl jsem si však jistý, jestli je to on.“

„Clayton Campbell?“ zeptala se, náhle dychtivá sdílet s někým svůj šok. Svou radost.

Muž přikývl, ale nevypadal užasle. „Tak to byl on. Přišel se ucházet o práci v papírně?“

„Ne.“

Mužův pohled byl příliš upřený, oči téměř dravčí. Olivia ucouvla. „Odkud jste říkal, že ho znáte?“ zeptala se.

Soutěž už ale skončila a kolem se hrnuli závodníci ve válení sýra, jásali, plácali se navzájem po zádech a vykřikovali blahopřání.

„Já byl druhý!“ křikl na ni Colin.

Usmála se na něj, ale když se vrátila pohledem k cizímu návštěvníkovi, nenašla ho. Stoupla si na špičky, snažila se ho zpozorovat v davu, ovšem nikde ho neviděla.

Muži se shlukli kolem stolu s moštem. Děti dozpívaly, a tak se proplétaly shromážděním, dokud nenašly rodiče.

Nedovolí Claytonovi, aby to všechno zničil. Chlapec, jehož kdysi milovala, by nebyl schopný ublížit všem těmhle nevinným lidem. Bude mu prostě muset lépe ukázat, kdo všechno jeho počínáním utrpí.

Projel jí záchvěv čehosi temného. Byl to zčásti strach, zčásti nedočkavost.

Trávit s ním zase čas…

Nenamlouvala si však, že by mohla změnit to, co k ní cítí. Doufala jen, že zviklá jeho postoj k papírně. Už jako mladíček býval Clayton vždycky až příliš zanícený. Příliš odhodlaný. Měl dost přebujelý smysl pro to, co je dobré a co je špatné. Jednou se vracel pěšky půldruhého kilometru do obchodu, protože mu dali sedm bonbonů, i když si jich zaplatil jen šest.

Existovala pouze jedna cesta, kterou ho může obměkčit – prostřednictvím jeho srdce.

Byly věci, na kterých mu hluboce záleželo. To se nemohlo změnit, ať si trpěl sebevíc. Musí ho přimět uvažovat o papírně ne ve smyslu spravedlnosti za dávná příkoří, ale s ohledem na životy, jimž nyní pomáhá.

Dřív bylo možné ho zlákat, aby změnil stanovisko. Stačilo pár zašeptaných slov. Úsměv. Pohlazení.

Olivia pochybovala, že by si ji Clayton pustil tak blízko k tělu, aby mohla něco z toho použít.

Hlasu logiky však naslouchat musí. Hlasu logiky určitě. A záchrana papírny je logická. Je správná.

Posledních osm let přesvědčovala lordy, soudce a poslance, aby pomohli dětem, které nemohou ani volit. Okouzlovala dobrodince a manželky politiků, takže financovali dobročinné akce, jež pomáhaly těm samým uličníkům, kteří je okrádali.

S bývalým písařem si poradí taky.

Clayton zamračeně vzhlédl od papírů na svém psacím stole. Původně doufal, že ho čísla uchlácholí. Jenže vedla jen k ještě větší nespokojenosti. Z bídného odstupného, které mu ministerstvo zahraničí vyplatilo o něco víc než před rokem, nadělal jmění, ztratil jmění a pak ho zase získal zpátky. Riskantní investice byly odjakživa hazard, ale při pečlivém studiu problematiky to tak zlé nebylo.

Za normálních okolností ho studium jeho investic a plánování budoucnosti uklidňovalo.

Dnes ale stěží dokázal udržet oči na papíře.

Čísla byla stejně neuspokojivá jako všechno ostatní, na co dnes narazil.

Ničeho totiž nedosáhl. To musel být skutečný důvod jeho nespokojenosti. Jenom Olivii varoval.

Jenže na rozdíl od toho, co bylo před deseti lety, se ji nepokoušel chránit před tím, co přijde. Rozhodla se sama. Nyní mu její otec – ba ani sama Olivia – nezabrání dosáhnout spravedlnosti.

A přece tu byla jedna věc přespříliš podobná tomu, co prožíval, když ji viděl naposled.

Pořád byla tím nejkrásnějším stvořením, jaké kdy spatřil.

Dozrála, čas změnil její nedokonalosti v přednosti. Měkkost mladické postavy se proměnila ve vláčné, elegantní křivky. Rty, jež bývaly příliš našpulené, teď lákaly pod vysedlými lícními kostmi. Vysoko vyklenuté obočí nyní působilo spíš sofistikovaně než překvapeně.

A její velké oči barvy oblohy už nejiskřily nevinností a naivitou stejně oslnivou jako krásnou.

Na tom však nezáleželo. Už po ní netoužil.

Jestliže nechal její jemnou ruku spočinout na své tváři o vteřinu déle, než měl, bylo to proto, že ho její drzost šokovala.

Do pracovny vstoupil jeho majordomus Canterbury, na hlavě neuvěřitelný klobouk hnědofialové barvy. „Byla dnes spravedlnost spokojena, pane?“

„Jenom jsem doručil vzkaz.“ Proč má pocit, že musí majordomovi vysvětlovat své činy? Strávil deset let jako člen nejobávanější jednotky špionů v Británii – Trojice. Tolik informací neprozradil, ani když ho mučili. A přesto tomuhle člověku jaksi stačil jeden pohled, aby mu Clayton vysypal kdeco.

Madeline a Ian, La Petit a Přízrak, zbývající dva členové Trojice, by se mu nemilosrdně vysmáli, ale na starém sluhovi bylo cosi, co v Claytonovi probouzelo pocit viny. I když si byl jistý, že neudělal nic špatného.

Impertinentního majordoma podědil, když se Madeline Valdanová, nyní Madeline Huntfordová, provdala. Ještě pořád přesně nevěděl, jak to, že sluha posléze skončil u něj. Tím, kdo znal Canterburyho z minulého života, byl přece Ian!

„Podařilo se vám tedy setkat s panem Swiftem?“ otázal se Canterbury.

„Ne. Mluvil jsem s jeho dcerou.“

„Aha.“

Přesně tenhle pocit měl z celé té věci i Clayton. Předtím Olivii nelhal. Aspoň ne moc. Sice si na ni mnohokrát vzpomněl, ale nikdy neměl v úmyslu sejít se znovu s ní ani s jejím otcem. Měl příliš mnoho práce s tím, aby zůstal naživu, než aby spřádal složité plány na pomstu.

Dokud před půl rokem nenarazil v Timesech na noticku, že Swiftova papírna se chystá uzavřít smlouvu s Bank of England, a to navzdory neduživosti pana Swifta.

To se nestane, dokud Clayton dýchá. Obětoval deset let života, aby chránil Británii. Nedopustí, aby ji šidili tací, jako je Arthur Swift.

„Řekla, kdy ho můžete navštívit?“ zeptal se majordomus.

Clayton poklepal tužkou na řádky a sloupečky, které měl před sebou. To je možná zdroj jeho nespokojenosti. Nechal si od Swiftů diktovat podmínky, jako vždycky.

Tuhle chybu už víckrát neudělá.

Table of Contents

Tiráž

Titulná strana

Věnování

Prolog

Kapitola 1

Kapitola 2