Překlad:

TOMÁŠ KURKA

Martin Olczak: Vražedná akademie

Vydání první

Copyright © Martin Olczak 2013, Akademimorden,

by Agreement with Grand Agency, Sweden and Andrew Nurnberg

Associates International Limited.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2014 jako svou 1873. publikaci

Přeloženo z německého vydání Die Akademiemorde

vydaného nakladatelstvím btb Verlag, Mnichov (Německo), 2014

Český překlad © 2014 Tomáš Kurka

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Dana Chodilová

Ilustrace na přebalu © 2014 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2014 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-7384-950-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7384-951-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2014

Martin Olczak

Vražedná akademie

(ukážka)

Pro Annu. A Patrika

XXII.

„Nejvyšším a nejdůležitějším cílem Akademie

budiž výklad nebeských pravd.“

Zakládací listina Švédské akademie,

sestavená Gustavem III. a Elisem Schröderheimem, 1786

Mí přátelé!

Smím vám tak říkat?

Jak vidím, jste docela překvapení. Ale já vás opravdu pokládám za své přátele, i když se tady potkáváme poprvé.

Ach, dáváte mi polštář pod hlavu, hezký lněný polštář. Děkuji za laskavost, ale skutečně to není nutné. Když někdo umírá, tak už mu na pohodlí nezáleží.

Ale raději si pospěšme. Čas se krátí a my musíme probrat ještě hodně věcí, no nemám pravdu?

Samozřejmě jste informováni o událostech, k nimž došlo. O událostech, které se dnes v noci nachýlily ke konci. Možná bych vám ale měl vysvětlit některé okolnosti.

Kdy to všechno začalo? Který okamžik byl ten úplně první? Možná se mnou nebudete souhlasit, ale já jsem přesvědčen, že znám nejen datum, ale dokonce i hodinu.

Stalo se to ve 12.59.

Jedenáctého října 2005.

Hubert Rudqvist stál za bílými dubovými dveřmi velkého burzovního sálu. Jeho ruka spočívala na klice, očima sledoval vteřinovou ručičku nástěnných hodin. Trpělivě počkal na odbití celé hodiny.

Navlhčil si rty a poté vešel do dveří, aby oznámil jméno laureáta. Sál se pochopitelně jen hemžil fotografy a novináři z celého světa.

Rudqvist si narovnal žaket a pevným hlasem ohlásil: „Dobrý den, vítám vás na půdě Švédské akademie. Nobelova cena za literaturu za rok 2005 je udělena anglickému spisovateli Haroldu Pinterovi.“

Zaplněným sálem to zašumělo.

„Konečně!“ vykřikl nějaký vtipálek.

Ale Rudqvist se nenechal uvést do rozpaků. Odůvodnění Akademie přečetl v pěti jazycích – švédsky, anglicky, francouzsky, rusky a německy. Zrakem přitom klouzal po shromážděném davu.

Náhle, jakoby veden tajuplným vnuknutím, se pohledem zastavil u mne, stojícího v zadní části sálu. Díval jsem se do jeho modrošedých očí a v tom okamžiku jsem věděl, co se musí stát.

Udeřila hodina pomsty.

Konečně, jak vykřikl onen neznámý vtipálek.

Poté Rudqvist poděkoval za pozornost a poskytoval rozhovory novinářům. Do našeho dalšího setkání mělo uběhnout sedm let.

Došlo k němu… večer… počátkem… května…

PRVNÍ ČÁST

MODUS OPERANDI [1])

1) Způsob provedení. Poznámka překladatele

1

Harold Pinter

Nositel Nobelovy ceny za literaturu 2005

Odůvodnění Švédské akademie:

„Ve svých dramatech odhaluje hlubiny skrývající se za maskou každodenní všednosti, proniká do uzavřených sfér útisku.“

14. května 2012

Restaurant Berns Salonger, uprostřed Stockholmu, dějiště slavnostního shromáždění ke stému výročí úmrtí Augusta Strindberga. Parketová podlaha i terasy velkého sálu byly zaplněny slavnostně oblečenými muži a ženami. Z reproduktorů zaznívala Beethovenova Kreutzerova sonáta, která patřila k nejoblíbenějším spisovatelovým skladbám, ovšem ztrácela se v šumu slavnosti. Hosté korzovali a občas se zastavovali k živým rozhovorům. Každý výklenek byl zaplněn diskutujícími dámami v šelestících toaletách a pány v oblecích. Šumot hlasů stoupal ke křišťálovým lustrům a tříštil se o pozlacený klenutý strop.

Hubert Rudqvist, stálý tajemník Švédské akademie, stál na jihozápadní terase. Pohledem klouzal po přilehlém jídelním sálu, letmo vzal na vědomí polstrovaný nábytek, dřevěné táflování Červeného salonku a ručně malovaná okna. Před dobrými sto lety se zde setkal Strindberg s literáty a spisovateli. Seděli tenkrát ve stejných, krvavě rudých křeslech tohoto luxusního restaurantu.

„Když se zde posadíte a zůstanete potichu,“ řekl Rudqvist ve svém projevu před večeří, „můžete dodnes zaslechnout Strindbergův hlas. Jeho slova se navždy vtiskla do těchto stěn. Jen poslouchejte! Poslouchejte dobře!“

Ony přibližně tři stovky hostů ztichly, od plně obsazených stolů se neozýval ani hlásek. Rudqvist přiblížil mikrofon ještě více ke rtům a tajemně zašeptal: „Strindbergovi nikdy nešlo o vítězství, ale jen o boj…“

Oslavná řeč měla úspěch, pokud tak šlo usuzovat z bouřlivého potlesku, a večer probíhal příjemněji, než se Rudqvist odvažoval doufat. Ale i tak už nastal čas k návratu domů. Na večírku pil a bavil se víc, než bývalo jeho zvykem. Pevným stiskem ruky se rozloučil s vydavateli a spisovateli a krátce pokynul ostatním akademikům. Potom se rozhlédl po sále a hledal manželku. V davu ji však nedokázal najít. V šatně si tedy vyzvedl kabát, pečlivě si utáhl pásek a vyšel ven do stockholmské noci. Ubíral se Berzeliovým parkem, který byl přibližně až do roku 1850 rašeliništěm, kam odtékaly odpady z rybího trhu v Packaretorgu. Této noci park opět připomínal bažinu, která zde kdysi bývala. Tráva zvlhla rosou, tmavými korunami javorů proletovaly cáry mlhy a odrážely se od Berzeliova pomníku.

Rudqvist kráčel podél keřů, asi deset metrů od černě natřeného litinového plotu obklopujícího park. Noc byla chladná a Rudqvistův dech se odrážel ve světle pouličních luceren. Náhle na štěrkovou cestu vstoupila mužská postava. Neznámý měl na sobě redingot se dvěma řadami knoflíků, nablýskané polobotky a mírně dozadu posunutý cylindr. Obnošené šaty splývaly s polotemným pozadím, ovšem předmět, který muž držel v ruce, se ve světle luceren blýskal zcela jasně.

Rudqvist se zastavil a upřeně zíral na neznámého.

„Co… co to má znamenat?“

Muž přistoupil blíž a nahlas odpověděl: „Hodina pomsty nadešla, Carle Bildte.“

Pak pozdvihl jakousi ruční palnou zbraň a ohnul ukazováček kolem spouště. Nocí zahřměl výstřel, z ústí revolveru vytryskl bílý kouř ze spáleného prachu a Rudqvist padl k zemi. Olověná kulka mu prorazila čelo přesně uprostřed mezi očima a po tvářích mu stékala krev jako purpurově rudé slzy.

Muž se chvíli díval na svou oběť. Poté rychlými kroky opustil místo činu a zmizel v mlze.

Claudia Rodriguezová se rozhlížela po místnosti. Zaregistrovala nabílené stěny, všimla si fotografií na nočním stolku a nakonec se zadívala na nehybného muže ležícího v posteli. Na pelesti visela cedule s ručně napsaným kódem diagnózy. Pokud si dokázala vzpomenout, čísla a písmena byla pořád stejná: oo-G99//Uoo-U99//100-199. Nic neříkající a současně vše vypovídající sled znaků.

„Jdu dneska na oslavu do boxerského klubu.“

Muž měl do krku zavedenu dýchací kanylu, hadička se kroutila po posteli a mířila k metr vzdálenému kyslíkovému přístroji. Displej červeně blikal a hlídal minutu za minutou, hodinu za hodinou mužův dech.

„Giorgios slaví šedesátiny,“ dodala na vysvětlenou. Před rokem se ještě snažila vyprávět o běžných starostech, o přátelích, kdo se oženil, kdo rozvedl. Mluvila o práci, o fotbalových výsledcích, ale v poslední době většinou jen mlčky postávala u okna. Dnešní zmínka o oslavě byla spíše výjimečná. Zde, na pokoji číslo dvanáct neurologického oddělení zůstávala čtvrt hodiny, možná dvacet minut. Nechtělo se jí sem, ale taky se jí nechtělo odcházet. Když na muže přerývaně mluvila, měla pocit, že jejími ústy promlouvá kdosi cizí.

Aspoň, že dnes večer byla v místnosti sama. Nepobíhaly tady sestry ani uklízečky. Také mužova matka již dávno odešla, přišla na návštěvu dříve, zřejmě již kolem poledne. Už rok se v nemocnici nepotkaly, jako by dodržovaly jakousi nepsanou dohodu.

„Budu muset jít…“

Dotkla se mužovy levice a podívala se na respirátor s červenými, každé tři vteřiny blikajícími kontrolkami. Minula výtah a šla po schodech, i když to dolů bylo šest pater. Z haly univerzitní kliniky namířila až dozadu na parkoviště, kde měla zaparkovaný svůj čopr Honda Shadow.

Projížděla čtvrtí Huddinge na západ, minula Albysjön a brzy se již ze tmy začala vynořovat sportovní hala okresu Botkyrka. Ujela jen několik kilometrů, ale měla pocit, že obě místa jsou od sebe nekonečně vzdálená. Zastavila hned u hlavního vchodu, ale nešla ještě dovnitř. Chvíli jen tak postávala a dívala se na noční oblohu. Teprve poté vstoupila do boxerského klubu.

Strávila zde velkou část dětství i dospělého života. Zvykla si na kopy i údery pěstí. Naučila se nadávat v tuctu jazyků, ale dnes večer se tělocvičnou nesl jen smích a řecká hudba ze zaprášených desek písničkářky Haris Alexiouové. Všimla si Eleny, prodrala se k ní a opatrně ji objala, aby nerozlila skleničku minerálky, kterou její přítelkyně z dětství svírala v ruce.

„Promiň, že jdu tak pozdě.“

„Na tebe jdeš ještě docela brzo,“ usmála se Elena, ale vzápětí zvážněla. „Stalo se to právě před pěti lety, že jo?“

„Jo, přesně na den.“

„Byla jsi v nemocnici?“

„Jedu odtamtud.“

„A to tě tam pustili, teď v noci?“

„Nesmí se to, ale pustili mě.“

Claudia se na okamžik strnule zadívala na podlahu, ale vzápětí se usmála, jako by stiskla nějaký vnitřní přepínač měnící náladu.

„A co oslava, jak to probíhá?“

Elena protáhla obličej a kývla směrem k improvizovanému baru naproti, odkud zazníval zpěv a výkřiky.

„Vidíš, ne?“

„Vypadá to, že je dnes večer v nejlepší formě.“

„Taky by se to tak dalo říct.“

Množství lamp osvětlovalo tělocvičnu a vrhalo zář na stovky obličejů. Ale Claudia se dívala jen na jednoho podivuhodného muže.

Giorgios Papadakis seděl u baru na rozviklané plastové židli, obklopený žáky své boxerské školy, příbuznými a přáteli. U barového stolu si dával páku se všemi, kteří si s ním lehkomyslně zkusili změřit síly. Po každém vítězství se rozchechtal, až se smích rozléhal po celé tělocvičně.

„Tak co, copak nikdo nedokáže porazit starého Řeka, opravdu nikdo?“

Většina hostů byla dost chytrá na to, aby se Giorgiově pravačce obloukem vyhýbala. A těch pár odvážlivců, kteří zkusili štěstí, teď stálo kolem stolu a masírovalo si bolavé paže. Giorgios znovu kývl k prázdnému místu naproti.

„Nikdo mě nechce vyzvat? Všichni se bojí?“

Claudii náhle něco napadlo. S pohledem stále upřeným na svalnatého muže se naklonila k Eleně a cosi jí šeptala do ucha. Elena se začala usmívat, podívala se směrem ke svému otci a souhlasně pokývala hlavou.

„Jsi si jistá?“

„Úplně.“

Claudia stiskla přítelkyni ruku. Pak si sundala koženou bundu, protlačila se davem a posadila se na černou židli.

„Tak jo, staříku, je na čase, abys dostal lekci.“

Tělocvičnou to zašumělo.

„Claudia si chce dát s Giorgiem páku!“

Během několika vteřin se už kolem stolu tísnilo snad padesát zvědavců, kteří křikem, dupotem a pískotem začali oba soupeře povzbuzovat. Giorgios potřásl hlavou tak mocně, že mu zpocené vlasy poletovaly sem a tam.

„Ve městě jsi možná velké zvíře. Chytáš násilníky a zatýkáš vrahy. Ale tady zůstaneš napořád jen mojí malou Claudií.“

Bleskurychle ho chytila za pravačku a zadívala se mu do živých očí, které na ni upíral z druhé strany stolu.

„Dnes jsem ve formě, Giorgie. Ale fakt v pořádný formě.“

„No dobře, ale nemysli si, že tě nechám vyhrát jen proto, že jsi holka. Už spoustu let mě nikdo neporazil a nehodlám tuhle tradici porušit zrovna na mý šedesátý narozeniny. A už vůbec se nenechám porazit uličnicí, která se učila chodit v mý kuchyni.“

„Budeš řečnit ještě dlouho nebo se do toho můžeme pustit?“

Levou rukou si přetřel čelo a zhluboka se nadechl.

„Na tři?“

Přikývla a vydržela se mu dívat do očí.

„Na tři.“

Paže se jim třásly napětím a Giorgiovi stékaly po obličeji kapky potu.

„Jedna, dva…“

V tom okamžiku se Claudia nahnula přes stolek a zašeptala mu do ucha: „Giorgie, budeš dědečkem.“

Urostlý Řek strnul a na chvíli připomínal žulovou sochu antického boha Krona. Naprázdno pohyboval rty, jak tiše opakoval Claudiina slova. Claudia zabrala vší silou a přitlačila bezvládnou Giorgiovu ruku na stůl.

„Srdečně blahopřeju k narozeninám,“ zašeptala a políbila ho na obě tváře.

Giorgios se pokusil něco říct, ale slova mu uvázla v hrdle. Proto se jen mlčky podíval na Elenu, své jediné dítě, a tázavě pozdvihl obočí: Je to pravda?

Elena přikývla, protlačila se davem a položila si levou ruku na břicho.

„Nai, pappoú.“

Giorgios se nejistě zdvihl ze židle a objal dceru, zatímco se kolem nich tlačili přátelé, příbuzní a mladíci z boxerského klubu Botkyrka. Tělocvična se zaplnila smíchem a blahopřejnými výkřiky v řečtině, švédštině, španělštině a perštině. Zvuk mobilu nebyl v té vřavě vůbec slyšet, ale Claudia ucítila vibrování a vytáhla telefon z kapsy. Podívala se na volající číslo a dala si mobil k uchu.

„Haló! Co se děje?“

Pozorně poslouchala, aby jí neuniklo ani slovo.

„Jsem tam za čtvrt hodiny,“ odpověděla a zavěsila.

Zastrčila telefon do kapsy, letmo kývla na Elenu a stiskla Giorgiovi ruku. Popadla přilbu a koženou bundu a vyběhla z tělocvičny. Nocí se rozléhaly její kroky, když běžela přes parkoviště. Za chvíli už mířila přes Södertäljeväg směrem k Berzeliově parku.

Werner Stolte kráčel půlnoční tmou uličkami stockholmské staré čtvrti Gamla stan. Za zálivem Saltsjön spíše tušil, než viděl obrysy zábavního parku. V dálce se mihotala světla, byly slyšet hlasy a smích tisíců lidí, ale zde panovalo naprosté ticho, stíny tančily po náměstí a oživovaly jednu z bronzových soch.

Poprvé tudy šel v den svých desátých narozenin, to bylo na podzim roku 1941. Tehdy na něj večerní procházka působila tajuplným dojmem. Pevně svíral otcovu ruku a díval se na středověké budovy zahalené do ponurých stínů. Podvědomě tušil, že se před ním otevírá velké dobrodružství. Dnes, o sedmdesát let později, tudy procházel znovu. Minul palác Tessinska a mířil dál směrem k ulici Själagårdsgata. Po dlážděném chodníku šel už mnohokrát, ale tentokrát to bylo jiné. Nečekal na něj začátek dobrodružství, ale konec.

Brzy došel k malému trojúhelníkovitému náměstí Brända tomten, nad nímž rozprostíral své větve vzrostlý kaštan. Stolte se zadíval do koruny stromu a v duchu se ptal, zda se ještě dočká květů, podobných velkým svíčkám. Chvíli zamyšleně postál na místě a pak se vydal k dřevěným vratům v ulici Kungstugata číslo pět. Do opotřebované kovové klávesnice vyťukal číselný kód. Zámek klapl a Stolte vstoupil do domu. Opatrně našlapoval po schodech vedoucích dolů do sklepa, uhýbal hlavou před trámy a železnými trubkami. Na čele měl stále ještě patrnou jizvu, ke které přišel právě zde, když mu bylo čtrnáct. Tenkrát spěchal a zapomněl se sehnout. Takovou chybu již poté nikdy neudělal.

Dole ve sklepě kráčel kolem vysloužilých kotlů, minul kóje na brambory a pokračoval k ocelovým dveřím na konci chodby. Zcela nahoře na nich byl připevněný plechový štítek s nápisem

ELEKTROCENTRÁLA – VSTUP ZAKÁZÁN!

Otevřel dveře a vstoupil do tmavé místnosti. Baterkou si posvítil na plechovou skříňku, v níž kdysi bývaly pojistky. Otevřel dvířka a za nimi se objevil obklad z kabřince, do něhož byl zapuštěn rovnoramenný trojúhelník ze stářím zčernalého stříbra. V horním a levém rohu trojúhelníka byla vidět dvě slova, složená z celkem šestnácti centimetrových písmen. Stolte vyndal ze spodní části skříňky šroubovák a jeho špičkou postupně zatlačil na devět zašlých písmen.

Když stiskl poslední, ozval se kovový zvuk a ve sklepním zdivu se začal otevírat úzký průchod. Cihly se na neviditelných kolejnicích zapuštěných do vápencové podlahy pomalu odsouvaly stranou a po chvíli se vysoký Stolte již mohl protáhnout dál. Dostal se do lehce se svažující chodby a po deseti metrech se před ním otevřelo rozlehlé sklepení. Z klenutého stropu visel svícen s neklidně hořícími voskovicemi.

Před zděným krbem seděli v křeslech potažených kožešinou muž a žena. Žena byla stejně stará jako Stolte, muž o něco mladší. Všichni tři tady dole strávili velkou část svého života. Právě tady se mezi nimi vytvořilo pouto silnější než pokrevní příbuzenství. Ale mimo tyto sklepní zdi se k sobě nehlásili, tak zněla dohoda.

Stolte pomalu přešel po kamenné podlaze a posadil se do třetího křesla. Podíval se na své společníky, ale neřekl ani slovo. Ticho rušil jen praskot polen v krbu. Oheň naříkal jako pes snášející výprask. Vedle Stolteho stála venkovská skříň z první poloviny osmnáctého století. Do prostoru zívala otevřená dvířka, za nimiž byly vidět prázdné police. Stolte se na skříň zadíval a konečně přerušil mlčení.

„Dnes v noci to začalo a nikdo to již nedokáže zastavit.“

„Panebože.“

„Co budeme dělat?“ zeptala se žena zděšeně.

„Nemůžeme dělat nic, vůbec nic.“

Werner Stolte zavřel oči a ještě jednou zašeptal: „Začalo to.“

Claudia se protáhla pod modro-bílou policejní páskou. Kužely reflektorů se míhaly kolem bronzové sochy, kterou Carl Milles umístil na vysoký kamenný podstavec. Nocí se nesly hlasité hlasy. Z keřů ptačího zobu pípal detektor kovů.

Za litinovými mřížemi se na přilehlé ulici Hamnsgata tlačili zvědavci. Nevšímala si jich a zamířila po štěrkové pěšině dál do parku, ke skupině policistů, v jejichž středu postával vrchní komisař norrmalmského okrsku. Už o něm několikrát slyšela, ale osobně se zatím nesetkali.

Problémy.

Budou problémy.

Došla ke skupince, ale komisař si jí vůbec nevšímal. Dál se bavil s policejní hlídkou a díval se na zakryté mužské tělo, které nehnutě leželo u jeho nohou.

„Claudia Rodriguezová. Vyšetřovatelka z ústředního oddělení vražd.“

Pomalu zdvihl hlavu a upřel na ni oči, které neprozrazovaly sebemenší myšlenku.

„No vida, já myslel, že na mordpartě pracují jen plešatí staříci!“

„Taky, ale nejen oni.“

„To vidím. Ty máš do penze určitě ještě tak půl století. Jsem Rolf Hedlund,“ dodal a pevně jí stiskl podávanou ruku.

„Tak co se tady stalo? Loupežné přepadení?“

„Řekl bych, že nepovedený loupežný přepadení,“ odpověděl. „Ten zmetek přepadl Rudqvista, tak se tenhle chlapík jmenuje, ale pak asi zpanikařil a vypadnul. Nevzal ani peníze, ani mobil, prostě nic.“

„Opravdu nic neukradl?“

„Nic, o čem bychom věděli.“

„Kdo přijel první na místo činu?“

„Naše hlídka z Östermalmu. Grahn a Robertson.“

Ukázal na dva postávající policisty, energicky potáhl z cigarety a zahalil se do hustého šedého kouře.

„Jestli to mám říct upřímně, tak…“ Zmlkl a jen pokrčil rameny.

„Tak…?“

„Tak nechápu, proč se nám do toho míchá vyšetřování vražd.“

Claudia mlčela a čekala, co bude dál.

„Vy přece děláte složitější věci, nebo ne? Třeba neobjasněný případy, se kterýma venkovský policajti nemůžou hnout. Ale tady nejsme v dírách, jako je Hudiksvall nebo Skövde, tohle je Stockholm.“

„Máš pravdu,“ odpověděla. „Přibližně tuším, kde se asi tak nacházíme.“

Rozmáchlým gestem ukázal na noční Östermalm. „Máme v okolí asi tucet hlídek, psovody a pátrací vrtulník. Za hodinu nebo dvě toho zmetka chytíme.“

„To by bylo fajn, aspoň bych se zítra pořádně vyspala.“

Přistoupila blíž k bezvládnému tělu na štěrkové cestě a prohlížela si jeho obrysy rýsující se pod velurovou přikrývkou.

„Takže je to Hubert Rudqvist?“

„Byl to Hubert Rudqvist. Dalšího kandidáta na Nobelovu cenu už neohlásí.“

Claudia si klekla vedle zastřeleného akademika a odkryla mu hlavu a hrudník. Obličej měl pokrytý tmavě rudou zaschlou krví, která se rozlila od kořínků vlasů až po krk. Vstřel na čele nebyl v krvi téměř patrný, zato v týlu zela velká rána, odkud kulka vylétla ven.

„Tohle je divné.“

„Myslíš ty stopy po střelným prachu?“

Přikývla. „Jsou po celém obličeji, dokonce i na límci.“

„Zvláštní to je, ale mohl bych ti říct klidně stovku vysvětlení. Možná střílel z bezprostřední blízkosti nebo byla zbraň nějak blbě seštelovaná.“

„Možná.“

Hedlund postřehl skepsi v jejím hlase a zamračil se. Claudia si všimla, jak se mu napjaly svaly na spodní čelisti.

Budou problémy.

Za parkem se rozkládala přístavní čtvrť Nybroviken. Cáry mlhy se převalovaly mezi uvázanými čluny, světla lamp a neonů se odrážela od černé vody jezera Mälaren. Na náměstí před restaurantem Berns Salonger se shromáždila přibližně stovka svátečně oblečených lidí. Všichni vypadali šokovaně, ale pozornost se upírala především na uplakanou ženu s rozmazanými očními stíny.

„Ta v těch červených šatech, to je Rudqvistova manželka?“

„Jo.“

„Byla na slavnosti?“

Hedlund přikývl a zapálil si další cigaretu.

„Ale Rudqvist šel tím parkem sám?“

„Manželka zůstala v Bernsu.“

„Už jste s ní mluvili?“

„Zkusili jsme to, ale byla úplně mimo. Nic kloudnýho jsme z ní nedostali. Promluvím s ní zítra, až se uklidní.“

„Dobře, přijdu taky.“

Hedlund zaváhal, odhodil nedopalek a řekl: „To nebude nutný, určitě máš spoustu důležitější práce.“

„To nevadí, klidně to stihnu.“

Nad střechami Norrmalmu zaduněl vrtulník, Hedlund se na něj zadíval, pak přejel očima po štěrkové cestě a stáhl obličej do nepříjemné grimasy.

„Rodriguezová, klidně dej dohromady pátrací skupinu, sepiš seznam svědků nebo dělej cokoliv, čím se v tý vaší mordpartě bavíte. To je mi fuk. Ale jak jsem říkal, toho zmetka chytíme my, a to dřív, než si tam u vás dáte první ranní kafe. Takhle to vidím.“

„Nemám nic proti, když to stihnete. Kávové sedánky stejně nesnáším.“

V tom okamžiku se z křoví v západní části parku ozval výkřik. „Něco jsem našel!“

Rozběhli se tím směrem, přeskakovali záhony a prodírali se houštím. Před litinovým plotem stál muž od městské policie s detektorem kovů. Ztrácel se ve tmě, ale na hlavě měl čelovku, která osvětlovala jeho pravou ruku. Držel v ní pinzetu s kulatým předmětem – malou olověnou kulkou, rezavou a mírně zdeformovanou. Byla vypálena z ruční zbraně, prorazila Rudqvistovo čelo, proletěla mu lebkou, a byly na ní stále ještě patrné stopy krve a mazacího tuku.

Tmou zazněl Hedlundův překvapený hlas. „Co je to kčertu za kulku?“

Claudia si nález pozorně prohlížela.

„Nemám tušení, ale technici to zjistí.“

Table of Contents

Tiráž

Titulná strana

Věnování

Zakládací listina Švédské akademie

Úvod

PRVNÍ ČÁST

MODUS OPERANDI )

1

Harold Pinter