WINTER RENSHAWOVÁ

PS: CHYBÍŠ MI

Copyright © 2018 Winter Renshaw

Cover design 2018 Louisa Maggio

Translation © Žaneta Ziecinová, 2020

Original English title: P.S. I MISS YOU

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA, s. r. o., 2020

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-197-9 (ePub)

ISBN 978-80-7593-198-6 (mobi)

„Nebyla pro každého, avšak byla pro mne.“ – Atticus

Kapitola 1

Melrose

Venčila jsem psa v jedné epizodě seriálu Will & Grace.

Vlastnila jsem pekařství ve filmu na stanici Lifetime.

Hrála jsem mladší sestru Ryana Goslinga v jednom nezávislém filmu, který nikdy nespatřil světlo světa.

A oběť #2 v jedné epizodě osmnácté série Zákona a pořádku: Útvar pro zvláštní oběti.

Dnes mám však před sebou svou prozatím nejnáročnější roli: reality show bez kamer, která se nazývá Dívka, jejíž celoživotní láskou je její nejlepší kamarád, hrají Melrose Claibornová jako… Melrose Claibornová.

Stojím před bungalovem Nicka Camdena ve Studio City, narovnám se, upravím své blonďaté vlny a ukazováčkem stisknu zvonek. Podle ohromného tlukotu v mém hrudníku odhaduju, že mi nejspíš srdce spadne do kalhot v tu chvíli, kdy se otevřou dveře – ale snad ho dřív zachytí můj žaludek na vodě.

Takový vliv na mě má.

Pokaždé. Zas a znovu.

A to svědčí o mnohém, protože já se nenechám vykolejit snadno, nejsem uzlíček nervů. Jenže mé city k Nickovi během let sílily, stupňovaly se každým rokem neopětované lásky.

Včera v noci mi zničehonic volal – což bylo divné, Nick nikdy nevolá. Jen píše. Natolik nemá rád telefonování, že má vyzvánění neustále vypnuté a hlasovou schránku přeplněnou už šest a půl roku.

„Mel, zítra s tebou musím nutně mluvit,“ řekl jedním dechem. V hlase měl náznak úsměvu a ztřeštěnosti. „Je to vážně důležitý.“

„Nicku, děsíš mě,“ odpověděla jsem a chvilku zvažovala, jestli mu někdo nenasypal něco do pití a on není sjetý pod obraz. „Prostě mi to řekni hned.“

„Musím ti to říct osobně. A taky se tě potřebuju na něco zeptat, na něco hrozně důležitýho,“ odpověděl. „Panebože. To je šílený. Jsem tak nervózní, Mel. Hned, jak sem zítra přijedeš, ti to řeknu. Chtěl jsem ti to říct už dávno, ale nemohl jsem. Až doteď. Teď už můžu. Asi se ani nedočkám, sakra. Je to síla, Mel. Je to… ach, bože.“

„Nicku…,“ přecházela jsem po pokoji s levou dlaní na čele. Za celé dvě dekády našeho přátelství jsem ho neviděla takhle rozrušeného. „Proč to prostě nevybalíš rovnou?“

„Přijeď zítra. Kolem třetí,“ uzavřel to, „tohle musí být z očí do očí.“

Znovu stisknu zvonek a zkontroluju čas na telefonu. Potlačím zívnutí, stoupnu si na špičky a snažím se nakouknout dovnitř skrze sklo vedle vstupních dveří. Jak znám Nicka, nejspíš mu do toho něco vlezlo, nebo si šel pro burrito a zapovídal se s nějakým známým.

Jenomže… velmi trval na tom, abychom spolu mluvili osobně, ve tři hodiny, o té „důležité“ věci. Neumím si představit, že by to zazdil.

Celou noc jsem sebou házela a převalovala se, zkoušela si srovnat v hlavě, co to má znamenat, jak můžu někoho znát tak dlouho, a přitom nemít ani ponětí o tom, co se s ním děje.

Když jsme vyrůstali, Nick bydlel vedle, byli jsme nerozlučná dvojka od prvního dne, kdy se přistěhoval, a já jsem ho našla u potoka chytat žáby – které jsem ho okamžitě donutila pustit. Ke konci dne jsme zjistili, že okna našich pokojíků jsou ve druhém patře obou domů, a on mi ke konci týdne dal vysílačku a svěřil mi, že jsem jeho nejlepší kamarádka.

V deseti letech mi věnoval řetízek přátelství – takový, co si dávají holky mezi sebou. Já měla polovinu s nápisem „nejlepší“ a on „přátelé“. Ale nosil ji neustále pod tričkem, aby se do něj nikdo nenavážel – ne, že by to někdo dělal.

Nicka měl každý rád.

V sedmé třídě hodně rychle vyrostl a všechno se změnilo.

Zhrubl mu hlas.

Prodloužily se mu nohy.

Dokonce rysy v obličeji se mu zvýraznily.

Jako by zestárl o několik let během pár měsíců a já jsem se na něho začala dívat jinak než předtím. Když jsem večer zavírala oči, představovala jsem si, jaké by bylo, kdyby mě políbil.

Prakticky přes noc jsem přestala běhat k sousedům v rozcuchaném culíku, abych se zeptala, jestli půjde na kolo… a začala nanášet vrstvu lesku na rty od Dr. Peppera a učesala si vlasy pokaždé, když jsem ho měla vidět.

Najednou jsem se na něj nemohla podívat, aniž bych se červenala.

Bohužel jsem nebyla jediná, komu se z Nickovy proměny točila hlava.

Jeho dveře se s mírným vrznutím otevřou a než mi dojde, co se děje, už mě drží v náručí a točí se se mnou na zápraží svého pronajatého bungalovu.

„Melly!“ zaboří mi hlavu do ramene a svírá mě tak pevně, že nemůžu dýchat, skoro udusí i ten zástup mravenců lechtajících mě v břiše.

Vdechuji jeho charakteristickou vůni, tu, která mi vždy připomíná domov. Voní lehce po barovém kouři, levné aviváži a mýdle Irish Spring.

Vyrostl v Brentwoodu a coby syn úspěšného scenáristy a spisovatelky mohl mít cokoli – po materiální i profesní stránce. Jeho rodiče měli styky, jež by zahanbily i Stevena Spielberga.

On si však vždycky přál být jen obyčejným klukem, který získává věci vlastní zásluhou, a to jsem na něm zbožňovala.

„Musím si tě pořádně prohlídnout,“ povídá, když mě pustí zpátky na zem. Ruce má propletené s mými a svým pomněnkovým pohledem si mě prohlíží od hlavy až k patě. „Už jsem tě neviděl pěkných pár měsíců.“

Tři měsíce, dva týdny a pět dní – ale kdo by to počítal?

Naposledy jsme se viděli na moje narozeniny, a to bylo u baru tolik lidí, že jsem s ním stěží prohodila dvě věty za celý večer. Plánovali jsme schůzku další víkend, ale jeho kapela hrála ve Vegas a já jsem odjela natáčet film pro televizi Lifetime do Vancouveru o den dřív, než se vrátil.

Život nám tohle dělává, neustále nás posílá opačnými směry v tu nejméně vhodnou dobu.

„Našla jsi to tu bez problémů?“ ptá se, zatímco mě vede dovnitř. Plíce mi zaplní vůně čisticího prostředku Windex a čistého prádla, přes zadní část koženého křesla v obýváku je přehozená složená deka.

Pousměju se při představě Nicka, jak před mým příchodem uklízí. Jeden případ za všechny? Jednou jsem zakopla o jeho conversky, když jsem vcházela do jeho pokoje, a málem si vyrazila přední zub o rozházenou hromadu vinylových desek. Prázdné pouzdro na kytaru naštěstí zbrzdilo můj pád, ale Nick si další den koupil botník.

„V pohodě,“ odpověděla jsem a rozhlížela se po jeho novém podnájmu. Naposledy bydlel v bytě v Toluca Lake se čtyřmi spolubydlícími. Předtím žil na hromádce s jednou blbkou – což byla kamarádka lomeno instagramová modelka jménem Kadence St. Kilda, to však mělo pouze krátké trvání, protože ta holka na něj chtěla vlastnit výhradní práva, a to je něco, co Nick není schopen nabídnout nikomu – alespoň z těch lidí, které znám. „Kdy ses sem nastěhoval?“

„Minulej měsíc. Pronajímám si to tu od bratránka našeho bubeníka.“

Zvuk hrnců a pánve z kuchyně napovídá, že nejsme sami, ale to mě nepřekvapuje. Nick měl vždycky spolubydlící. Je příšerně extrovertní. Nedokáže být sám víc než pět minut, ale ne nějakým odporně úlisným způsobem. Spíš takovým charismatickým, život je pro něho jedna velká party a nikdy nezkazí žádnou legraci.

Jdu za ním do obýváku, ukáže na střed světle hnědé kožené sedačky a potom si tře dlaně o sebe a přechází po malém prostoru.

„Nicku!“ zasměju se. „Chováš se jako blázen… víš to, viď?“

Svýma pomněnkovýma očima se vpije do mých a na chvíli přestane chodit. „Zatraceně, jsem hrozně nervózní.“

„Kvůli mně se nemusíš nervovat. Nikdy.“

„Tohle je jiný.“ Přestane na vteřinu přecházet. „Něco takovýho jsem ti nikdy neřekl.“

Panebože.

Srdce mi poskočí, na povrch vyvěrá nějaká hluboko ukrytá naděje a přetvoří se v úsměv na mé tváři, ale udržím se.

Nikdy bych to nahlas nepřiznala, ale včera v noci jsem si představovala, že to celé kolem Nicka a jeho potřeby mi cosi sdělit znamená, že ke mně chová nějaké city, že se mnou chce chodit.

Je to absurdní, já vím.

Takové věci se nedějí jen tak zničehonic.

Nejsem naivní a nejsem idiot. Uvědomuju si tu malou pravděpodobnost – můj nejlepší kamarád mě nevidí několik měsíců a najednou mi vyzná lásku, šance na to je téměř nulová. Přišla jsem sice na pár možných teorií, ale žádná z nich nedávala smysl, protože Nick kvůli mně ještě z žádného důvodu nikdy nervózní nebyl.

Nikdy.

Kvůli čemu jinému by to asi tak mohlo být, než že mi hodlá vylít své srdce?

Dám si nohu přes nohu, narovnám se a pronesu: „Tak šup. Ven s tím. Nemám na to celý den.“

Dlaněmi si zakryje pusu a nos, zhluboka se nadechne, a když dá ruce pryč, má na tváři připitomělý výraz.

Oči se mu zalijí jako puberťačce s přístupem do zákulisí po koncertě Harryho Stylese.

Chce mluvit, ale nejde mu to.

Ach můj bože.

Stane se to.

On mi doopravdy řekne, že mě má rád…

„Melrose,“ hlesne, zhluboka se nadechne a padne přede mě na kolena. Vezme mé ruce do svých, přísahala bych, že každou chvílí ztratím vědomí. „Pamatuješ si, jak jsme byli děti a říkali jsme si všechno?“

„Jo…“

„Je tu něco, s čím jsem se ti nikdy nesvěřil,“ dívá se mi přímo do očí. „Nejspíš… nejspíš jsem se bál to vyslovit nahlas. Bál jsem se, že se to, po čem jsem odjakživa tolik toužil, co jsem si přál nejvíc na světě, nikdy nestane. A přiznáním bych to jen zakřiknul. Tak jsem to držel v tajnosti, ale už to takhle dál nejde. Je to příliš velký. Sžírá mě to zevnitř už roky. Teď nastal ten čas. Musím ti to vyklopit.“

On blábolí.

Nick nikdy neblábolí.

Svou třesoucí se rukou stiskne moji, vstane a posadí se vedle mne na gauč. Vezme mou tvář do rukou, vlažně se usměje, ale smích brzy nahradí úzkost. „To je šílený, Melrose. Nemůžu uvěřit, že ti to fakt řeknu.“

Otevřu ústa a jsem jen pouhou milisekundu od vyřčení „Taky tě mám ráda už od dětství…,“ ale udržím jazyk za zuby a nechám ho mluvit prvního.

„Znáš moji kapelu, viď?“ zeptá se, má na mysli svou kapelu Melrose Nights, kterou založil na střední škole a pojmenoval ji po mně.

Přikývnu, srdce mi klesá. Ne… zřejmě se zřítí.

„Co je s ní?“ zeptám se a snažím se rozmrkat to trapné pálení v očích.

„Můj sen, Mel, odjakživa byl udělat díru do světa,“ svěří mi, „jako komerčně úspěšnou.“

Zdvihnu obočí. Tohle je pro mě novinka.

Vždycky se pohyboval kolem nezávislé tvorby a byl zarytý odpůrce velkých hudebních korporací, jež kontrolují každou píseň hranou v rádiích.

„Fakt?“ přitáhnu bradu k hrudníku. „Protože jsi vždycky říkal…“

„Vím, co jsem vždycky říkal,“ přeruší mě, „ale čím víc o tom přemýšlím, tím víc jsem přesvědčený… Prostě bych chtěl dostat svoje písničky k uším co největšího počtu lidí. A není to ani o tom, stát se slavným nebo vydělat peníze, víš, že ani o jedno nestojím. Jen chci, aby lidi znali moje písničky. To je celý.“

Spolknu knedlík v krku a pohlédnu ke krbu na dřevo v rohu místnosti, kde na římse leží zmačkaná prázdná plechovka od Old Milwaukee – což je Nickova oblíbená značka piva – vedle čehosi, co připomíná zmuchlanou krajkovou podprsenku.

Zřejmě při úklidu na pár věcí zapomněl…

„Oukej, takže co se mi snažíš říct?“ zeptám se a přimhouřím oči.

„Máme smlouvu…,“ roztáhne pusu do takové šířky, že právě teď vypadá jako nefalšovaný blázen, „a nejen to, taky pojedeme na turné s Maroon 5.“

Pokusím se nedat na sobě znát své neutuchající pochyby, ale něco mi říká, že se mi to zoufale nedaří. Pochopí můj výraz, pátrá v mých očích a jeho přihlouplý úsměv zmizí.

„Ty nesnášíš Maroon 5,“ namítnu.

„Dřív jsem nesnášel Maroon 5,“ opraví mě, „nicméně, vybouchla jim předkapela na poslední chvíli, tak dostali nás. Odjíždíme příští týden.“

„Příští týden? Na jak dlouho?“

„Na šest měsíců.“ Spráskne své ruce plné mozolů. „Šest měsíců na cestách s jednou z největších kapel Severní Ameriky.“

Poslední část zdůraznil, jako kdyby tomu všemu stále nemohl uvěřit.

To jsme dva.

„Páni, Nicku… to je… to je neskutečný. Měl jsi pravdu. To jsou velký novinky,“ pronesu. Všechno klesá. Můj hlas. Mé srdce. Má naděje. „Mám z tebe radost.“

Obejmu ho, vdechnu jeho mužnou vůni a pevně stisknu. Bolí mě u srdce, žaludek se mi svírá, je to takový ten nepopsatelný pocit, který se vás zmocní, když víte, že nastala změna a nic už nikdy nebude jako dřív.

Myslím to však vážně. Mám z něj radost. Neměla jsem ani tušení o jeho snech, ale teď, když se mi s nimi svěřil, jsem nadšená. Je to můj nejlepší kamarád, a taky nejstarší, a chci, aby byl šťastný.

Navíc si to zaslouží.

Je strašně talentovaný.

Hudba.

Texty.

Zpěv.

Hraní.

Produkce.

Mixáž.

Všechno mu jde samo a přirozeně. Kdyby svůj talent schovával pod záštitou nějaké podřadné nezávislé muziky, byla by to pro zbytek světa medvědí služba.

„Rozumím, že to je velký, Nicku, ale stejně by mě zajímalo… proč jsi mi to nemohl říct po telefonu?“ ptám se. „Proč jsem musela jet osobně až sem?“

Nick se zakloní, zkoumavě si mě prohlíží a pak přejede dlaní po svém mírném strništi. „Protože tě musím poprosit o laskavost…“

Zdvihnu jedno obočí a také si ho prohlížím. Po celou dobu, co ho znám, mě nikdy nepožádal o jedinou laskavost (kromě případů, kdy chtěl, abych za něj na střední promluvila s nějakou holkou nebo mu vzala navíc italskou zmrzlinu u oběda).

„Víš, převzal jsem pronájem toho týpka,“ vysvětluje mi. „Platím patnáct stovek měsíčně za svou polovinu. Plus energie. Znáš mě, jakej jsem držgrešle. Nerad bych ty peníze několik dalších měsíců vyhazoval zbůhdarma z okna a nechci nechat Suttera na holičkách a tak, protože to by bylo fakt hnusný.“

„Suttera?“ zajímám se.

„Sutter Alcott je můj spolubydlící,“ objasní mi. „Skvělej kluk. Elektrikář. Má svoji firmu. Bude se ti líbit. Nicméně, tím, že bydlíš v babiččině domku pro hosty, jsi jediná, koho znám, kdo nemá smlouvu na pronájem, tak mě napadlo, že bys mi mooožná byla ochotná příštích pár měsíců vypomoci? Jako laskavost? Na oplátku, udělám… nevím. Něco vymyslím. Co by sis přála? Chceš vstupenku do zákulisí na koncert Maroon 5? Chtěla bys poznat Adama?“

„Ty už si tykáš s Adamem Levinem?“ ptám se a nakloním hlavu.

Nick se zašklebí. „Ještě ne. Ale brzo budu.“

„Já ti nevím…,“ dlouze a zhluboka se nadechnu. „Co Murphy?“

„Máme tu oplocený dvorek,“ ukáže směrem k zadní části domu. „Bude se mu tady líbit.“

„A co tvůj spolubydlící? Jemu by nevadilo bydlet s cizí holkou?“ chci vědět.

„Vůbec.“

„A můžeš mi zaručit, že to není sériovej vrah?“ ztiším hlas a nakloním se k němu blíž.

Nick se zakucká. „Ježiši, cože, ne. Není žádnej sériovej vrah. Svůdník s vražedným pohledem? To jo. Zabiják? V žádném případě.“

Koukáme si z očí do očí a já si v duchu rozmýšlím, jestli zůstat v klidu u babičky, nebo souhlasit s touto malou laskavostí.

Moje sestřenka lomeno spolubydlící, Maritza, se nedávno odstěhovala, našla si se svým přítelem Isaiahem společné bydlení, takže teď v domku pro hosty bydlím už jenom já a Murphy. Občas je tam příliš ticho. A samota. Babička má poslední dobou období poznávání světa. Jeden týden je doma a další je na dvanáct dní na Bali s přítelkyní Constance nebo jednou z Kennedyových.

Změna prostředí by mohla být fajn…

„Udělám cokoliv, Mel. Cokoliv.“ Spojí ruce k sobě, vysune spodní ret a zdvihne obočí.

Hajzlík.

„Žadonění ti nesluší, abys věděl,“ prohodím.

„Oukej, takže co mám udělat, abys souhlasila?“ složí si ruce do klína.

Snažím se něco namítnout, ale nevím, co říct.

„Vidíš,“ poukáže Nick, „ani nemáš žádnou dobrou výmluvu, abys mě odpálkovala.“

Má pravdu.

Nemůžu si stěžovat na polohu, protože to není z ruky. Nemůžu se vymlouvat na psa. Nemůžu nadávat na nájem, jelikož patnáct stovek měsíčně je přesně tolik, kolik mi babička účtuje, jelikož úlevy v Claibornově rodině nepřicházejí v úvahu.

A kromě toho všeho vím, že Nick by to pro mě udělal, kdybych to po něm chtěla.

Pokrčím rameny, podívám se mu do očí a usměju se: „Tak dobře.“

O vteřinu později jsem lapena v jeho objetí, svírá mě a poskakuje jako hyperaktivní dítě. Jedním souhlasem se mi odkryla Nickova stránka, o níž jsem netušila, že existuje.

„Já tě mám tak strašně rád, Mel,“ říká a pevněji mě objímá. „Tak moc rád.“

Doufala jsem, že dnes tahle slova slůvka uslyším… jen jsem si nemyslela, že to bude v tomto kontextu.

Kapitola 2

Sutter

„Hele, nechceš, abych ti s tím pomohl?“ bouchnu dveřmi své pracovní dodávky a přistoupím k blonďaté kočičce, která táhne pár tašek na dvou obřích kufrech Louis Vuitton, zatímco jí malý mops na vodítku krouží kolem nohou.

Není nejspíš správné soudit někoho dřív, než ho člověk pozná, ale během prvních několika vteřin, kdy jsem spatřil svou novou spolubydlící, jsem se utvrdil v tom, že je přesně taková, jaká jsem čekal, že bude – což je… má všechny znaky toho, co je na dnešních holkách z L. A. špatného, a je to přesně člověk, s nímž nechci příštích šest měsíců sdílet domácnost.

Za prvé se, podle Nicka, „touží stát herečkou“. To mluví za vše.

Za druhé, pochází z nějaké známé rodiny a ke mně se typy ze zlaté klícky vůbec nehodí.

A za třetí? Kdo, k čertu, může nosit vysoké podpatky na stěhování?

Manévruje po rozpraskaném chodníku k mému bungalovu a každou chvíli zastavuje, aby urovnala všechny věci.

Její podpatky klapou a prsa každým krokem nadskakují, jsou zatraceně blízko vyklouznutí z přilnavého bílého topu. Ještě k tomu si ramenem přidržuje mobil u ucha.

„Zavolám ti zpátky,“ pronese, když mě uvidí. Alespoň si myslím, že mě vidí. Přes obrovské sluneční brýle od Chanelu jí nevidím do očí. „Jo, všechno je v pořádku.“

„Taky bys to mohla vzít nadvakrát,“ prohodím.

Posune si brýle po dokonalém nosíku a prohlíží si mě.

První dojem? Je zatraceně sexy.

Druhý dojem? Je zatraceně náročná.

Třetí dojem? Bude to brnkačka.

Když můj původní spolubydlící, Hector, přijal práci na druhé straně země, poslal mi jakéhosi Casanovu hrajícího na kytaru, jménem Nick Camden, jako svou náhradu.

Dobrý. V pohodě. Dokud platí nájem.

Ale po měsíci Nickova kapela podepsala smlouvu na turné po státech na příští půlrok. Nick, jakožto velký skrblík, neváhal a obsadil své místo kamarádkou.

Ujistil mě, že spolu budeme vycházet, protože ona je „naprosto skvělá“ a „v pohodě“, a slíbil mi, že kdyby to nefungovalo, nebo kdyby se rozhodla odejít, tak i nadále bude každý měsíc platit svou polovinu nájmu.

Když se dívám na tohle umělecké dílečko, můžu rovnou říct, že si polezeme pěkně na nervy. Nejspíš strávíme příštích pár měsíců pošťuchováním a hašteřením o tom, kdo nechal prkénko od záchodu nahoře (já to nebyl), na kom je na řada s mytím nádobí (na ní, přirozeně). A zanedlouho si sbalí věci a přestěhuje se zpátky do babiččina brentwoodského domku pro hosty a bude proklínat den, kdy mě poznala.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Přední tiráž

Kapitola 1

Kapitola 2