Přeložila:

DARINA POVOLNÁ

Vi Keeland a Penelope Ward: Nesnáším tě

Vydání první

Copyright © 2018 by Vi Keeland and Penelope Ward

Published by arrangement with Brower Literary & Management

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2315. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Hate Notes vydaného v roce 2018

Český překlad © 2019 Darina Povolná

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover design by Eileen Carey

Přebal a vazba © 2019 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1247-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1248-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

VI KEELAND

PENELOPE WARD

NESNÁŠÍM TĚ

Pro Kimberly,

že našla Reedovi a Charlotte správný domov

1. kapitola

Charlotte

Před rokem byste mě tu nepotkali ani omylem. Nechápejte mě nějak špatně – nejsem snob. Když jsem vyrůstala, trávily jsme s mámou celé hodiny probíráním se ramínky v bazarech. To ale bylo v době, kdy se bazaru říkalo Goodwill a ty obchody se nacházely převážně v dělnických čtvrtích. V dnešní době se použité zboží označuje jako vintage a prodává se na Upper East Side.

Nosila jsem věci „lehce obnošené“, ještě než se v Brooklynu usídlili bohatí lidé.

S bazarem jsem neměla problém. Co mi dělalo problém, byly ty příběhy, které se za použitými svatebními šaty skrývaly.

Proč tu jsou?

Sundala jsem z ramínka šaty od Very Wang s překládaným živůtkem a kaskádovitou tylovou sukní. Čekala pohádku. Odhadovala jsem to na rozvod po půl roce. Jemná krajka na šatech ve stylu mořské panny od Monique Lhuillier – ženich tragicky zahynul při autonehodě. Zničená nevěsta je pak věnovala církvi na každoroční bazar. Lstivá nakupující je shrábla lacino a ztrojnásobila svou investici, když je prodala.

Každé použité svatební šaty měly nějaký příběh a ten můj se jmenoval Jak se z něj stal zmetek, co podvádí. Povzdechla jsem si a otočila se ke dvěma ženám za pultem, co se o něčem dohadovaly rusky.

„Ty jsou z kolekce na příští rok, že?“ zeptala se mě ta vyšší žena s podivně a nepravidelně namalovaným obočím.

Snažila jsem se jí na ně nezírat, ale nepovedlo se. „Ano. Jsou z jarní kolekce Marchesy.“

Ženy projížděly katalogy, i když jsem jim už ve chvíli, kdy jsem před dvaceti minutami vešla, oznámila, že šaty jsou z ještě nepublikované kolekce. Předpokládala jsem, že chtějí mít představu o původních cenách dotyčné značky.

„Nemyslím, že byste je tam našly. Moje budoucí tchyně, chci říct moje bývalá budoucí tchyně je nějak příbuzná s jednou z návrhářek.“

Ženy na mě chvíli zíraly a pak se do sebe znovu pustily.

No dobře. „Nejspíš potřebujete víc času,“ zamumlala jsem.

Vzadu v obchodě jsem narazila na stojan s popiskem VIROBENO NA ZAKÁZKU. Usmála jsem se. Toddova matka by dostala infarkt, kdybych ji vzala někam, kde jsou na štítcích chyby. Byla znechucená už tehdy, když jsem se šla po šatech podívat v obchodě, kde jí nenabídli šampaňské, zatímco jsem byla ve zkušební kabince. Bože, vážně jsem byla tak zblblá z toho pozlátka u Rothových, že se ze mě málem stala jedna z těch ufňukaných meger.

Přejížděla jsem konečky prstů po róbách vyrobených na zakázku a povzdechla jsem si. Tyhle šaty za sebou měly zřejmě ještě zajímavější příběhy. Nevěsty, které byly pro svého nudného přítele či manžela příliš svobodomyslné. Byly to ženy, co si stály za svým a šly proti proudu, pochodovaly na politických shromážděních, ženy, které věděly, co chtějí.

Zastavila jsem se před bílými šaty áčkového střihu, které byly zdobené rudými růžemi. Živůtek korzetu měl červené lemování u kostic. Opustila svého přítele bankéře kvůli francouzskému umělci odvedle a tyhle šaty měla na sobě, když si Pierra brala.

Pro tyto ženy se žádné šaty od návrháře nemohly hodit, protože věděly přesně, co chtějí, a nebály se si o to říct. Šly za hlasem svého srdce. Záviděla jsem jim. Bývala jsem jako ony.

Hluboko uvnitř jsem byla dívka se štítkem virobeno – psáno právě takhle. Kdy jsem sešla z cesty a začala jít s proudem? Tak třeba to, že jsem neměla odvahu říct Toddově matce o svých pocitech, a proto jsem skončila s těmihle snobskými a nudnými šaty.

Když jsem se dostala k posledním šatům ze stojanu VIROBENO, úplně jsem se zasekla.

Peříčka!

Byla to ta nejkrásnější peříčka, co jsem kdy viděla. A šaty nebyly bílé, ale měly narůžovělou barvu. Tohle bylo přesně ono. Právě takové bych si vybrala, kdybych mohla mít šaty virobené na zakázku. Tohle nebyly jen tak nějaké šaty. To byly TY šaty. Vršek byl lehce zvlněný a bez ramínek. Menší jemná pírka zdobila výstřih. Celý živůtek byl pošitý krajkou až k nádherné sukni v trumpetovém střihu. Spodní lem byl posetý dalšími peříčky. Ty šaty přímo zpívaly. Byly kouzelné.

Jedna z žen vepředu postřehla, jak se na šaty dívám.

„Smím si je zkusit?“

Přikývla a vedla mě do zkušební kabinky vzadu.

Svlékla jsem se a opatrně se do šatů nasoukala. Róba mých snů mi však bohužel byla o číslo menší. Všechno to zažírání stresu, co jsem v poslední době provozovala, si vybralo svou daň.

Nechala jsem proto záda rozepnutá a jen se zhlížela v zrcadle. Teda. Teda rozhodně jsem nevypadala jako sedmadvacetiletá žena, která právě dala kopačky svému snoubenci za to, že ji podváděl. Nevypadala jsem jako někdo, kdo potřeboval prodat svoje svatební šaty, aby mohl jíst něco jiného než instantní čínskou polévku dvakrát denně.

Cítila jsem se v těch šatech, jako kdybych neměla žádné potíže. Nechtělo se mi je sundat. Jenže jsem se potila a nechtěla jsem je zničit.

Než jsem je ale svlékla, pohlédla jsem na sebe naposledy do zrcadla a představila se imaginární osobě, jež by obdivovala mé nové já.

Sebevědomě jsem si dala ruce v bok a prohlásila: „Zdravím, jsem Charlotte Darlingová.“ Rozesmála jsem se, protože jsem zněla tak trochu jako reportérka ze zpráv.

Když jsem si šaty svlékla, všimla jsem si kousku něčeho modrého. Byl to útržek papíru přišitý do podšívky.

Něco půjčeného, něco modrého, něco starého, něco nového. Takhle nějak to bylo, ne? Nebo obráceně?

Napadlo mě, že tohle možná bylo právě to „něco modrého“.

Zvedla jsem látku se vzkazem blíž a přimhouřila oči, abych to přečetla. Nahoře bylo vyraženo: „Z kanceláře Reeda Eastwooda. Přejížděla jsem prsty po každém slově, zatímco jsem to četla.

Pro Allison

„Řekla: ‚Odpusť, že jsem snílek,‘ a on ji vzal za ruku a odpověděl: ‚Odpusť, že jsem tu nebyl dřív, abych mohl snít s tebou.‘“

– J. Iron Word

Děkuju, žes všechny moje sny učinila skutečností.

S láskou

Reed

Srdce se mi rozbušilo. Tohle byla určitě ta nejromantičtější věc, kterou jsem kdy četla. Nedokázala jsem si vůbec představit, jak tu mohly ty šaty skončit. Jak se mohla žena, co má všech pět pohromadě, vzdát takové silné vzpomínky? Jestliže jsem si předtím myslela, že tyhle šaty jsou přesně ono… teď bylo jasné, že to tak je.

Reed Eastwood ji miloval. Ale ne. Doufala jsem, že Allison nezemřela. Protože muž, který někomu napíše taková slova, přece jen tak nepřestane milovat.

Obsluha na mě zavolala. „Je všechno v pořádku?“

Odhrnula jsem závěs, abych na ni viděla. „Ano… v pořádku. Nejspíš jsem se do těch šatů zamilovala. Už jste vymyslely, kolik bych mohla dostat za ty šaty od Marchesy?“

Zavrtěla hlavou. „Nevyplácíme peníze. Dostanete kredit v obchodě.“

Kruci.

Vážně jsem potřebovala peníze.

Ukázala jsem na růžové šaty s peříčky. „Kolik by stály tyhle?“

„Můžeme vám je za ty vaše vyměnit.“

Bylo to lákavé. Ty šaty pro mě byly jako totemové zvíře a měla jsem pocit, že ten vzkaz mohl být napsaný pro mě mým imaginárním dokonalým snoubencem. Nechtěla jsem hádat, co se za nimi skrývá za příběh. Chtěla jsem ho žít a vytvořit pro ty šaty příběh vlastní. Možná ne teď, ale někdy v budoucnu. Chtěla jsem muže, který mě ocení, kdo se bude na mých snech podílet a bude mě bezvýhradně milovat. Chtěla jsem muže, který by mi takový vzkaz napsal.

Potřebovala jsem, aby mi tyhle šaty visely ve skříni a připomínaly mi, že skutečná láska může existovat.

Než bych si to stihla rozmyslet, vyhrkla jsem: „Vezmu si je.“

2. kapitola

Charlotte

O dva měsíce později

Potřebovala jsem předělat svůj životopis. Dvě hodiny jsem projížděla online nabídky práce a došlo mi, že budu muset svoje schopnosti trochu přikrášlit.

Ta hloupá brigáda, se kterou jsem dnes skončila, by mohla vylepšit moje administrativní zkušenosti. Aspoň na papíře by to mohlo vypadat dobře. Otevřela jsem ve Wordu svůj pokus o životopis a přidala tam svoji poslední pozici právní asistentky.

Worman a partneři. David Worman, advokát, pro kterého jsem posledních třicet dní pracovala, byl pěkný slizoun. Když jsem do životopisu dopsala data a adresu, opřela jsem se v židli a přemýšlela, co bych z náplně práce pro toho blbečka mohla použít jako pracovní zkušenost.

Copak tam máme. Poklepala jsem si prstem po bradě. Co jsem tenhle týden pro slizouna dělala? Hmm… Včera jsem mu sundala ruku ze svého zadku, zatímco jsem ho varovala, že ho nahlásím na Komisi pro rovné pracovní příležitosti. To tam rozhodně musí být. Napsala jsem:

Schopnost zvládat více úkolů najednou ve stresujícím prostředí.

V úterý mě slizoun učil, jak posunout datum na poštovním razítkovacím stroji, aby si finanční úřad myslel, že vyplnil daně včas, a neuložil mu pokutu. To bylo dobrý. Vrznu to tam taky.

Schopnost dodržovat termíny.

Minulý týden mě poslal do La Perly, abych vybrala dva dárky – něco hezkého pro jeho ženu k narozeninám a také něco sexy pro „dobrou kamarádku“. Tak nějak jsem si na účet toho blba přidala i něco malého pro sebe. Rozhodně jsem si momentálně nemohla dovolit tanga za osmatřicet dolarů.

Vysoké pracovní etické standardy a smysl pro speciální úkoly.

Přidala jsem ještě pár pitomostí, vyšperkovala dovednosti a zaslala svoje CV haldě agentur a odměnila se sklenkou vína naplněnou po okraj.

Jaký jsem to vedla vzrušující život. Nezadaná sedmadvacítka v pátek v New Yorku a má na sobě tepláky a tričko, když ještě není ani osm večer. Neměla jsem náladu jít ven. Neměla jsem chuť popíjet martini za šestnáct dolarů v luxusních barech, kde se nosí chlapi jako Todd v drahých oblecích, aby zamaskovali toho vlka uvnitř. Místo toho jsem pustila Facebook a rozhodla se omrknout, jaké životy vedou všichni ostatní – aspoň ti, co je dávají na odiv.

Zeď byla plná typických pátečních postů – úsměvy o happy hour, obrázky jídla a fotky dětí, které už někteří mí přátelé měli. Bezcílně jsem to sjížděla a usrkávala víno… než jsem narazila na fotku, u které jsem ztuhla. Todd sdílel fotku, kterou postoval někdo jiný. Byl na ní on bok po boku se ženou – ženou, co mi byla hodně podobná. Mohla by to být moje sestra. Blond vlasy, velké modré oči, světlá pleť, plné rty a stejný výraz plný obdivu k Toddovi, jaký jsem kdysi taky mívala. Podle toho, jak byli oblečení, mě napadlo, že jdou možná na svatbu. Potom jsem si přečetla popisek dole:

Todd Roth a Madeline Elginová oznámili své zasnoubení.

Své zasnoubení?

Naše zasnoubení skončilo před sedmasedmdesáti dny – ne že bych to počítala. A on už požádal o ruku nějakou jinou? Krucinál, vždyť to ani nebyla ta ženská, se kterou jsem ho přistihla.

Musela to být nějaká chyba. Ruka se mi klepala vzteky, když jsem myš posunula a klikla na Toddův profil. Samozřejmě že to žádná chyba nebyla. Měl tam už desítky gratulací – a na některé dokonce odpověděl. Zveřejnil taky obrázek jejich spojených rukou, kde byl na její ruce vidět zásnubní prsten. Můj. Pitomý. Zásnubní. Prsten. Můj ex na úrovni se ani neobtěžoval ho vyměnit, když jsem ho po něm mrskla, zatímco si zapínal kalhoty. Určitě ani nevyměnil matraci, na níž jsme spali celé dva roky, než jsem se odstěhovala. Madeline už byla nejspíš nákupčí v Rothově řetězci obchodů – seděla za mým stolem a dělala práci, ze které jsem odešla, abych se nemusela každý den dívat do jeho podrazáckého ksichtu.

Cítila jsem se… nebyla jsem si jistá, jak jsem se cítila. Špatně. Poraženě. Naštvaně. Postradatelně.

Zvláštní bylo, že jsem nežárlila na to, že muž, o kterém jsem si myslela, že ho miluju, se posunul dál. Prostě jen bolelo, že mě tak snadno nahradil. Jen mi to potvrdilo, že to, co mezi námi bylo, nebylo nic výjimečného. Když jsem to s ním skončila, přísahal, že mě získá zpátky – pověděl mi, že jsem láska jeho života a nic ho nezastaví, aby mi dokázal, že k sobě patříme. Květiny a dárky ustaly po dvou týdnech. Telefonáty po třech. Teď jsem věděla proč – nalezl lásku svého života, už zase.

Samotnou mě překvapilo, že nebrečím. Bylo mi jen smutno. Vážně smutno. Společně s mým životem, bytem, prací a důstojností mě Todd obral o můj ideál, ve který jsem vždycky věřila – skutečnou lásku.

Opřela jsem se v židli a zavřela oči, několikrát jsem se zhluboka nadechla. Potom jsem se rozhodla, že ty zprávy nenechám jen tak být. Takový nesmysl! Neměla jsem na vybranou než jednat. Proto jsem udělala to, co by udělala kterákoli zhrzená holka z Brooklynu poté, co zjistí, že její bývalý snoubenec ani nečekal, až postel vychladne, než si přivedl jinou ženu.

Dopila jsem flašku vína.

Jo. Byla jsem nalitá.

Sice se mi nemotal jazyk, ale tak trochu mě prozrazovalo to, že jsem seděla v opeříčkované svatební róbě a popíjela přímo z lahve. Zaklonila jsem hlavu ve velice neženském gestu a vytáhla posledních pár kapek, než jsem s lahví praštila o stůl. Drcla jsem do notebooku, který se probral ze spánkového režimu. Uvítal mě šťastný párek.

„Udělá ti přesně to samý.“ Zamávala jsem prstem před obrazovkou. „Víš proč? Protože kdo jednou podvede, bude podvádět vždycky.“

Ta pitomá peříčka mě znovu zalechtala na noze. Za poslední hodinu se to stalo už x-krát, a stejně jsem pokaždé měla pocit, že mi leze po noze brouk. Když jsem se zase natáhla, abych se poškrábala, o něco jsem zachytila rukou, a pak mi došlo, co to je. Ten modrý vzkaz.

Zvedla jsem sukni, otočila šaty naruby a přečetla si vzkaz znovu.

Pro Allison

„Řekla: ‚Odpusť, že jsem snílek,‘ a on ji vzal za ruku a odpověděl: ‚Odpusť, že jsem tu nebyl dřív, abych mohl snít s tebou.‘“

– J. Iron Word

Děkuju, žes všechny moje sny učinila skutečností.

S láskou

Reed

Srdce se mi toužebně sevřelo. Bylo to tak krásné. Taková romantika. Co se s těmi dvěma stalo, že tyhle jedinečné šaty skončily na jedné opilé holce, místo aby byly pečlivě uchovávány pro jejich dcery? Byl to jen takový pokus, ale stejně jsem se na Toddovu tvář už nemohla dívat. Zadala jsem proto do Facebooku: Reed Eastwood.

Byla jsem překvapená, když na mě vypadli v New Yorku hned dva. Prvnímu bylo asi tak kolem pětašedesáti. Šaty byly sice pro nevěstu jeho věku trochu moc sexy, ale stejně jsem se na něj mrkla. Reed Eastwood měl ženu jménem Madge a zlatého retrívra Clinta. Taky měl tři dcery a plakal, když jednu z nich vedl loni k oltáři.

Jedna moje část sice chtěla projíždět svatební fotky Reedovy dcery, abych se mučila ještě o něco víc, ale přesunula jsem se k dalšímu Reedu Eastwoodovi.

Tep se mi zrychlil prakticky až k vystřízlivění, když se mi na monitoru objevil jeho profilový obrázek. Tenhle Reed Eastwood byl naprosto dokonalý. Byl tak neskutečně hezký, až jsem si říkala, že by to mohla být fotka nějakého modela, kterou někdo použil jako vtípek nebo návnadu. Když jsem se ale podívala na jeho fotky, byly tam další, které zachycovaly stejného muže. Jedna úžasnější než druhá. Neměl jich tam moc, ale poslední, na kterou jsem klikla – ukazovala jeho s nějakou ženou –, byla stará pár let. Šlo o zásnubní foto – Reed Eastwood a Allison Bakerová.

Našla jsem autora modrého vzkazu a jeho lásku.

Mobil mi na nočním stolku vibroval jako posedlý. Natáhla jsem se pro něj, právě když to spadlo do hlasové schránky. Půl dvanácté. Sakra, musela jsem totálně vytuhnout. Pokusila jsem se polknout, ale v puse jsem měla vyprahlo. Potřebovala jsem velkou sklenici vody, ibuprofen, koupelnu a zatáhnout závěsy v ložnici, aby odfiltrovaly to příšerně vlezlé slunce.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

1. kapitola

2. kapitola