Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Anna Ekbergová

Ocejchovaná

Z dánského originálu Havets børn,

vydaného nakladatelstvím JP/Politikens Hus

v Dánsku roku 2018,

přeložila Michaela Weberová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,

pod značkou METAFORA v Praze roku 2019

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz, www.metafora.cz

jako svou 7352. publikaci.

Redakce Soňa Svobodová

Korektura Richard Straberger

Technická redakce Hana D. Benešová

Obálka Edward Feldek

Sazba Alena Benešová

První vydání, Praha 2019

Tisk a vazba Finidr, s. r. o., Český Těšín

Havets børn © Anna Ekberg and JP/Politikens Hus A/S 2018 in agreement with Politiken Literary Agency

Translation © Michaela Weberová, 2019

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2019

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-372-8 (ePub)

ISBN 978-80-7625-371-1 (pdf)

ISBN 978-80-7359-582-1 (print)

Janetiny elegantní červené šaty nás překvapí. Oblékla si je kvůli nám, protože jsme přijeli až z Dánska, abychom si vyslechli její vyprávění. Příběh o deseti letech v zajetí v džungli a o tom, jak ji den co den znásilňoval jeden z nejhledanějších mužů světa, i o neskutečném útěku, za který málem zaplatila životem.

V její chýši s námi sedí i další dva mladí Afričani, dvacátníci Geoffrey a Charles. Všichni tři jsou bývalí dětští vojáci. Chatrč je tmavá, bez oken, světlo sem proniká pouze otevřenými dveřmi a stejně jako všechny ostatní chýše, co jsme tu viděli, je zbudovaná z pálené hlíny, omítnutá bílým pískem a nahoře má oblou slaměnou střechu, která časem získala jemný šedý nádech, připomínající tak trochu dánské podzimní ráno. To je ovšem to jediné, co tu připomíná Dánsko, zbytek je klasická Afrika: živá, barevná a zmatečná. Chaotická takovým způsobem, který my ze Západu nikdy nedokážeme pochopit. Proč pro odvod dešťové vody nevyhrabou kanálek? Proč prostor pro slepice neoplotí, aby se člověk nemusel cestou k Janetině chýši brodit směsí bahna a výkalů?

My jsme sem však nepřijeli kvůli tomu, abychom se pokusili pochopit africkou neefektivitu, ale poslechnout si Janetin příběh. Dosud jen tiše naslouchala našemu vysvětlování, kdo jsme, odkud jsme přijeli a proč píšeme knihy. Pohled má pozorný a inteligentní a tu a tam se usměje, když vyprávíme o svých ambicích: chceme napsat knihu o nespravedlnosti světa, o tom, čím Janet, Charles, Geoffrey a tisíce dalších dětí musely projít. Je jich tolik, příliš mnoho, je tak těžké to celé pojmout, že zavíráme oči a hranice, nic jiného snad ani dělat nemůžeme. Přesto většina lidí v určitém životním okamžiku najednou pocítí nevysvětlitelnou potřebu „něco udělat“ a teď přišla řada na nás. Proto jsme se vydali po stopách smrti, cestu najdete snadno, nepotřebujete žádnou mapu, jen se prostě pustíte opačným směrem než všichni ti, kteří klepou na bránu Evropy. Jedete Evropou stále na jih, do sběrných táborů na Lampeduse a na řeckých ostrovech a přes Středozemní moře až k bídě Afriky.

Sem do chýše na kraji džungle, kde teď sedíme se třemi bývalými dětskými vojáky. A chceme si vyslechnout všechno o té neskutečné cestě prodchnuté chamtivostí a pak o tom vyprávět. O Janet i o těch, kteří se utopili, a o nás doma, kteří to nedokážeme pochopit.

Janet si uhladí rukou sukni a pohlédne na nás. Domluvili jsme. Teď je řada na ní.

„Unesli mě, když mi bylo dvanáct,“ taková jsou její první slova. A potom klidně a bez velkých gest vypráví o letech prožitých jako dětský voják a sexuální otrokyně v džungli. Bránila se tomu, odmítla. Ale „zkejnovali“ ji tak, že skoro umřela.

Zopakujeme po ní: „Zkejnovali?“

Ten výraz je odvozený od anglického výrazu pro cukrovou třtinu. Ta tu dorůstá do výšky člověka, viděli jsme ji všude kolem cestou z hlavního města sem. Moc neváží, ale při úderu je tvrdá jako kámen. Kluci, které také unesli, ji s ní mlátili po celém těle, do hlavy i do rozkroku, vysvětluje Janet a Charles se najednou rozpláče. To on totiž Janet málem ubil k smrti, protože kdyby odmítl, zastřelili by ho. A teď, pouhých pár let poté, co se jim podařilo utéct, tu spolu sedí jako nejlepší přátelé, mající jeden v druhém oporu.

A není to poslední pláč toho odpoledne v Janetině chýši, tam v savaně severní Ugandy. Jediný, komu se za celou dobu nezaleskne v oku ani jedna slza, je Janet. Ovládá se, sedí téměř bez hnutí ve slabém rovníkovém světle, hned u dveří, v červené a černé. Rychle si děláme poznámky a napadají nás stovky otázek. Janet večer odjíždí do Kampaly, takže máme jen pár společných hodin. Geoffrey a Charles slíbili, že se k nám v příštích dnech přidají a doprovodí nás na cestách po oblasti na hranicích Konga, Jižního Súdánu a Ugandy. Ukážou nám, kde se co odehrálo, budeme jíst kořínky, kterými se živili, půjdeme bosky buší, budeme srkat vodu z listů a tak alespoň trochu zakusíme jejich život, dostatečně na to, abychom mohli sepsat jejich příběh. Příběh Janet, Charlese a Geoffreyho, jejich zajetí a jejich neskutečného, odvážného útěku. A mnoha ostatních, které jsme na své cestě potkali, opuštěných, trpících ztrátou a snících o něčem lepším.

Tento román je věnován jim.

Anna Ekbergová, 2016, Gulu, Uganda

PRVNÍ DÍL

ÚTĚK

1

Kampala, Uganda, 2000

Barvy. Afrika, to byly a vždycky budou především barvy. Červená půda, smaragdově zelené listy na stromech, ženské šaty a všechny ty obchody, které teď vidí ze zadního sedadla auta.

Rebekka zavře oči, nemůže jinak, bolest je tak intenzivní, že s ní musí být sama, nemůže se o ni dělit se všemi těmi prodavači, místními lidmi, kteří stále jdou a jdou; Afričani jsou pořád na cestách a téměř vždy pěšky. Změť barev a Afričani v neustálém pohybu, to nikdy nezapomene. Stejně jako nikdy nezapomene tu bolest. Možná má otec pravdu, že je příliš mladá, je jí teprve sedmnáct, moc málo na to, aby byla těhotná a zvládla porod, není ani zdaleka tak odolná jako africké dívky, ty rodí bez nějakých cavyků klidně už v patnácti.

„Bolí to hodně, holčičko?“ zeptá se jí matka, položí jí ruku na čelo a pak ji rychle přesune na její břicho.

„Mám strach, mami,“ zašeptá Rebekka, na okamžik oči otevře a hned se zase setká s tím barevným mihotáním prodejních stánků, vodních melounů, banánů, azurově modrých šatů a nejrůznějších pastelových barev loupajících se omítek.

„Neboj se, všechno dobře dopadne. To je normální. Když jsem měla přivést na svět tebe, bylo to taky takové. Vážila jsi o kilo víc, než předpokládali,“ uklidňuje ji matka a Rebekka zase zavře oči. Slyšela už nejmíň tisíckrát, jak porodní bába musela celé oddělení pozvat na panáka, protože takové měli v Královské nemocnici tehdy v osmdesátém třetím roce, kdy se Rebekka narodila, interní pravidlo. Vážila téměř pět kilo, všichni mysleli, že z ní vyroste pořádná vazba. Mýlili se, Rebekka to nedotáhla na víc než metr sedmdesát dva, pouhé tři centimetry nad průměr. Zato jí narostly plamenné zrzavé vlasy, na které Afričani nepřestávají zírat; veškeré extrémy je prostě přitahují, jsou holt takoví.

„Hospital, hospital, miss Rebekka,“ ozve se z předního sedadla hlubokým hlasem anglicky Joseph a ukazuje povzbudivě k obzoru. Rebekka zachytí jeho pohled ve zpětném zrcátku, zná tyhle starostlivé oči. Právě Joseph totiž z řidičů pracujících na ambasádě vozil Rebekku během těch tří let, kdy byl její otec velvyslancem v Ugandě, nejčastěji. Do mezinárodní školy a zpět. Na večírky a pozdě v noci zase domů. Kvůli těm večírkům si Joseph dělal starosti, ale zdaleka ne tak velké, jako když Rebekka začala chodit na politické schůze o budoucnosti Ugandy a celé Afriky. Také její otec byl proti. Rebekka se s ním hrozně pohádala. Řvala na něj, proč ji tedy tahal do Afriky, když si na ni nesmí ani udělat svůj názor.

„Něco je špatně, mami,“ šeptne Rebekka.

„Ale ne. Proč myslíš?“

„Ta bolest.“

„To je normální, naprosto normální. Josephe?“

„Two minutes,“ ozve se okamžitě Joseph hlasem, který je Rebece tak milý. Ze všech lidí, které za poslední tři roky poznala, má Josepha nejraději. Tedy až na Dominica. Dominic. To jeho dítě má porodit. Možná to právě proto tolik bolí? Protože provedli něco špatného? Ne. To za ni myslí její otec. Jako vždycky. Už když byla Rebekka malá, říkal jí, co si o čem má myslet, od kečupu až po sousedovic děti. Nikdy jí nedovolil poznávat svět samostatně. Tvořit si vlastní názor. Dobrá, sousedovic děti možná byly pěkná kvítka, zvlášť Søren, ale Sofie byla v pohodě a Rebekka milovala kečup, a ta otcova fajnová francouzská hořčice jí nechutnala. A Dominic... Dominic znamenal jejich konečnou, kdy se dcera s otcem definitivně odcizili.

Dominic je hlasem mladých, uprchl před občanskou válkou v Súdánu a právě on mluví na politických schůzích po celé zemi proti domluveným manželstvím. Pranýřuje skutečnost, že je v Africe stále ještě možné koupit ženu za tři kozy, krávu, čtvero povlečení a sadu nerezového nádobí. Rebekka vzpomíná na chvíli, kdy ho spatřila poprvé. Bylo to v zahradě mezi budovami mezinárodní školy. Pršelo prvně po čtrnácti dnech, trávě se vrátila barva a na listech palem se dosud držely kapky vody. Dominic stál pod stromem, jako všichni Afričani, když se setkávají s druhými. Venku, scházejí se vždycky někde venku ve stínu. Děti diplomatů ho vlastně vůbec nezajímaly. Diplomaté přicházejí a odcházejí a pokaždé nadělají víc škody než užitku. To bylo toho dne podstatou Dominicova sdělení, obracel se na africké studenty, děti boháčů z Konga a Súdánu a dalších zemí okolo Ugandy, protože věděl, že opravdová revoluce se bez nich neobejde. Přesto během své řeči téměř neustále hleděl na Rebekku. A ona na něj, byl tak plný života a odhodlání a lásky.

„One minute,“ hlásí Joseph z předního sedadla. Rebekka otevře oči. Všiml si Joseph toho auta, co couvá až příliš rychle do ulice? Takhle to v Africe chodí, všechno je beznadějně pomalé, nebo zase příliš rychlé, podobně jako lvi v buši – celý den pospávají a pak najednou explodují v kratičkém brutálním okamžiku, tak jako teď Joseph pokoušející se vyhnout tomu couvajícímu autu.

„Pozor, Josephe,“ zakřičí matka.

Joseph dupne na brzdu, jinou možnost nemá, provoz je příliš silný. Rebekka ulehčeně vydechne, nenarazili. Vtom se vynoří, zezadu, Rebekka těsně předtím uslyší výkřik, snad nějaký chodec, všechno je tak rychlé, hodí je to dopředu, Rebekka zavře oči, ochraňující matčina ruka leží na jejím břiše pouhý okamžik, který si však bude pamatovat po zbytek života, potom narazí do auta před nimi a jsou odmrštěni do protějšího pruhu. A tam, ve vysoké rychlosti na pozadí lidského hemžení, Rebekka zachytí řidičův pohled. Oba vědí, že k tomu dojde.

Rebekka nic neváží, natáhne se po matčině ruce, nenachází ji, vznášejí se. Směšná myšlenka, břicho ji už nebolí. Pak dopadnou, převracejí se, tma, zvuky, strašné zvuky, řinčení kovu a jekot lidí.

Konečně. Ticho.

Jak dlouho tu leží? Zkouší volat matku, ale neozve se žádný zvuk, žádná odpověď. Ale ano, kratičký záblesk, jiskry, tisíce jisker jako z prskavky, kterých se jako malá bála. Otec po ní na Štědrý večer chtěl, aby jednu podržela v ruce, ale ona nechtěla. Hlasy, někde hodně daleko, nevadí. Ona je teď na dobrém místě, bolest zmizela, svět je jí lhostejný.

„Jak se jmenuje?“ ptá se někdo anglicky, ale vyslovuje to jinak než Angličané, hlubším tónem, africkým basem. Rebekka. Chtěla by říct, že se jmenuje Rebekka, ale nemůže.

„Slyšíte mě?“

Slyší, ale mluvit nemůže. Dítě? Žije? Dominicovo dítě. Její dítě. Jejich dítě, spojení brutálního světa jejího otce a toho Dominicova. Dominicův svět je stejně brutální, jeho otec je náčelník, má dvacet tři žen a třicet šest dětí. Když o tom od Dominica slyšela poprvé, rozesmála se, hystericky se rozřehtala, vždyť kdo má pětatřicet polovičních sourozenců, a ani jediného úplného?

„Vyřežeme vás,“ řekne hlas. Rebece chvíli trvá, než si ta slova spojí s tou prskavkou. Jiskry. Štědrý večer. Její otec jí neustále říká, co je dobré a co špatné, ale mýlí se, špatný je totiž on sám. Jeho svět, bílí muži v Africe, bílí muži, kteří zbožňují, že jsou bílými muži v Africe, tak jí to Dominic řekl. A černí muži, kteří nenávidí být černými muži v Africe. Veliké verandy před domy, drinky při západu slunce, ozbrojené stráže, levný personál – stvořil snad Bůh Afriku jako hřiště pro bílé?

Hlas, někde blízko: „Vytáhněte ji.“

Tma, někdo ji chytí, cítí ruce, chce něco říct. Mami. A dítě. Hlavně aby žilo. Neplánovala otěhotnět. Ale stalo se a ona se ho nechtěla zbavit, přestože jí otec vyhrožoval. Hlavně ať je dítě naživu. Život něco znamená, jak to vždycky říká Dominic: Každý život má význam. To je přesně problém Afriky. Život jednotlivce tu nemá dostatečný význam, lidé jsou lhostejní, život tu není svatý jako v Evropě. Na okamžik je s ním, sedí v restauraci toho večera, kdy si spolu poprvé vyšli, v jediné dobré restauraci v Kampale.

„Pozor na hlavu. Slyšíte mě? Miss?“

Rebekka otevře oči, první paprsek světla jí dá znovu pocítit bolest. Leží, stále pořádně nevidí, snaží se posadit, podívat se dolů, jestli tam břicho pořád je, napnuté až k prasknutí.

„Miss, ležte klidně,“ vyzývá ji žena, která jí cosi drží před očima. Na chvilku to oddálí a Rebekka okamžitě ucítí krev, stéká jí z čela do úst. Přesto ji uvidí. Svoji mámu. Tak, jak by nikdo svou matku vidět neměl, polámanou, roztrhanou na kusy.

Všechno v ní... Všechno v ní chce křičet, ale krev, její vlastní krev, jí teče do krku a ona nemůže dýchat; někdo křičí místo ní, to je to poslední, co slyší, než ji odvezou, to křičí africké ženy, křičí kvůli její matce.

2

Jutsko, 2017

Na okamžik se jí vybaví Afrika, to ti srnci venku na zimním poli v ní probudili vzpomínku na stáda zvířat táhnoucí na jih v honbě za trávou, život v honbě za životem. Vzápětí už si připomíná to neštěstí, tak je to vždycky, téměř všechny vzpomínky Rebekku dovedou k tomu dni před sedmnácti lety, kdy přišla o dítě i o matku. Rebekka se chytí za břicho a podiví se. Vzpomínala na tu nehodu tolikrát, každičký den, ale nikdy necítila fyzickou bolest. Jako teď.

„Rebekko?“

Otočí se ke kolegovi Jensovi, který je o dobrých deset let starší než ona, loni v kanceláři oslavili jeho čtyřicáté páté narozeniny. Rebekka si na to dobře vzpomíná, pomyslela si tehdy, že nechce za nic na světě skončit jako on, v manželství bez vášně, jen kvůli dětem, kde se partnerovi hnusí všechno, co říkáte a co děláte. Přesně tak alespoň působila Jensova žena, když pronášel krátkou řeč.

„Už jedou,“ upozorňuje Jens a ukazuje z okna kuchyně na veliký černý mercedes blížící se alejí. Jede pomalu, je jasně vidět, jak si ti dva uvnitř užívají pohled na starobylý statek v jemném zimním světle nejvláčnějšího dne roku. Rebekka si pomyslí, že v den, kdy je všechno takhle křehké, se může stát cokoli.

„Můžeš se věnovat té ženě?“ zeptá se Jens a položí na stůl v rozlehlé vesnické kuchyni návrh smlouvy o prodeji. Není to jen pár papírů a pár fotek, jako když kupujete rodinný domek nebo byt ve městě. Veliké vesnické nemovitosti, statky, zámečky a panská sídla si žádají úplně jiný přístup, lidé si kupují kousek Dánska, kulturní dědictví. A přesně tohle tehdy Rebece připadalo přitažlivé, když ji kamarádka vyzvala, aby se o tu práci ucházela. Zrovna dokončila studium práv a měla vlastně v úmyslu stát se obhájkyní a bojovat proti nespravedlnosti ve světě, alespoň trošičku, vždyť právě o tom tehdy před nehodou s Dominicem snili. Jenže jí zavolala Maja, která dodělala školu o rok dřív, a lákala ji jako zástup za mateřskou.

„No tak, Rebekko, šlo by jen o devět měsíců u firmy Reinholdt a synové,“ vysvětlovala a seznámila ji se zavedenou advokátní kanceláří v Århusu specializující se na složitý prodej nemovitostí. Když se tam dostavila na přijímací pohovor, přepadl ji zvláštní pocit, že nebude snadné odtud zase odejít. V létě to bude už deset let.

Jens přeruší její myšlenky: „Možná dnes budou chtít jít spolu.“ Minule se manželský pár z Kodaně rozdělil, žena si prohlížela pouze hlavní budovu, zatímco muž se soustředil na ostatní stavení a zahradu, chtěli si tady v Jutsku prohlédnout tři sídla, takže to muselo jít ráz na ráz. Ten chlapík vydělal jmění na něčem kolem počítačů. A teď si hodlali splnit své sny s tím se Rebekka setkala už mnohokrát a za tu dobu už dokázala vycítit, kdo se k takovému velkému sídlu s rozlehlým pozemkem hodí – a kdo vydrží jen pár let.

„Myslím, že se budou chtít zase rozdělit,“ odhaduje Rebekka.

„Vsadíme se? O oběd?“

Rebekka si prohlíží Jense, jak stojí v kuchyni s rošťáckým úsměvem na rtech. Proč ho vlastně jeho žena tak nenávidí? Sám Jens prohlašuje, že by bez ní umřel. Zato Rebekka by umřela, kdyby měla strávit zbytek života v mizerném vztahu. Možná právě proto žije už tolik let sama.

„Platí,“ přijme Rebekka, zasmějí se, je to příjemné odlehčení, které oba potřebují. Panské sídlo je na prodej za třicet sedm milionů, a pokud se za tu cenu opravdu prodá, připadnou kanceláři včetně bonusu téměř dva miliony.

Jens vyjde hlavními dveřmi jako první, aby manžele přivítal na dvoře před domem. Je realitním makléřem tělem i duší, takový ten typ, co věří na vyžehlené košile a čerstvě zastřižené vlasy. Rebekka se za realitního agenta nepovažuje, je právnička, pomáhá na svět náročným obchodům, tak aby z toho všichni vyšli dobře. Proto také nechává na Jensovi všechny ty neformální věci jako vřelé přivítání a potřásání rukama včetně prodejních triků jako znát jména dětí klientů. Ráda se připojuje k prohlídkám nemovitostí a zodpovídá dotazy, pokud může, ale neprodává tím způsobem jako Jens, nesnaží se zákazníkům otevírat oči pro různé možnosti, nenavrhuje jim, že by do stodoly mohli vestavět bazén a vířivku.

Rebekka na sebe hledí ve starém zrcadle v hale. Stará jizva po nehodě je stále patrná, začíná těsně nad pravým obočím a táhne se dolů k uchu, kde se rozděluje na dvě části jako řeka, jako Bílý Nil. Rebekka je možná první ženou na světě, která byla celá šťastná, když se objevily první vrásky. Sledovala, jak se s jizvou propojují a zakrývají ji; ještě tak deset dvacet dalších vrásek a už ji ta vzpomínka přestane trápit každé ráno, kdykoli pohlédne do zrcadla. Vzpomínka na nehodu, která jí vzala matku a dosud nenarozené dítě. Tehdy její život skončil, skončilo tak nějak úplně všechno. Přesto tu nyní stojí, vědecky vzato je totiž naživu, srdce jí bije, oči mrkají, může hýbat všemi končetinami, to v prvních dvou letech po nehodě nemohla.

„Taková je zima na venkově, prostě nádhera, zatímco ve městě člověka zima jen obtěžuje,“ hlaholí Jens na prostranství před domem a na závěr se usměje. Rebekka se přehrabuje na dně tašky ve snaze najít mobil. Právě vzpomínky na život, který skončil v Kampale, ji vedou k tomu, aby se zalogovala. A podívala se, jestli jí Doktor Livingstone, nemýlím-li se mezitím neodpověděl. Skutečně si pro svůj profil vybral tuhle přezdívku. „Doktor Livingstone, nemýlím-li se.“ Směšné jméno pro profil, pomyslela si nejprve a přejížděla dolů po dalších jménech seznamky. Kdo si jako přezdívku proboha vybere slavná Stanleyova slova, která pronesl k doktoru Livingstonovi v africké džungli, když se mu ho po mnohaletém hledání konečně podařilo najít? Sama Rebekka si tam říká „Justitia“ podle římské bohyně spravedlnosti. Ale doktor Livingstone? Fakt ubohé. Přesto se k jeho profilu vrátila, snad ji k tomu přiměla její láska k Africe. Přečetla si profilový text. O muži, který zabloudil v džungli lásky a hrozně rád by byl nalezen. Vešel do ní prý před mnoha lety, aby tam hledal svou vyvolenou, ale nyní je ztracen. Byla tam i fotka, sympatické oči, moderní vousy, nový skandinávský styl, takhle teď vypadají všichni. Jelikož se tím pádem od sebe vzhledem už téměř neliší, nastal zřejmě čas řídit se osobností. Proto mu napsala: „Tady Stanley. Kde konkrétně v té džungli se asi tak nalézáte?“

A on právě teď odpověděl: „Konečně, Stanley! Stýskalo se mi po vás. Dnes večer budu doplňovat zásoby v kavárně Svět. Vy také?“

Rebekka se zasměje. Je vtipný. To je dobře. Chlap by měl mít smysl pro humor. Dominic ho také měl, ale na to teď nesmí myslet, na nehodu, na matku, na první obraz, který spatřila, když otevřela oči.

„Ne,“ zašeptá. „Teď ne.“ Kdykoli chce myšlenky na to neštěstí zahnat, pomůže jí, když to vysloví nahlas, protože hrozným vzpomínkám se nejlépe daří v mlčení, sají živiny ze všeho tichého. Proto potřebuje v životě spoustu zvuků, hudbu, televizi a také mluví sama se sebou. Mnoho let po té nehodě mívala zapnuté rádio i televizi najednou.

Měla by mu hned odpovědět? Než Jens přivede manžele dovnitř a budou je provázet a odpovídat na jejich nekonečné dotazy? Nebo má počkat do večera? Zkusit tuhle taktiku?

„Rebekko?“ Jens stojí ve dveřích. „Beate a Cornelius by si to tu rádi ještě jednou celé prohlédli.“

„Už jdu,“ zavolá Rebekka a pokouší se vymotat z džungle ven.

Setkává se s nimi v kuchyni. Cornelius a Beate, manželé těsně po padesátce, on má v sobě něco z internátní školy a ona nemá všechno tak úplně od přírody, rozhodně ne ty plné rty a vyhlazené čelo.

„Vzpomínáte si na Rebekku?“ ptá se Jens.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

PRVNÍ DÍL ÚTĚK

1 Kampala, Uganda, 2000

2 Jutsko, 2017