Přeložila:

ZUZANA SELEMENTOVÁ

Alissa Johnson: Pokušení osudu

Vydání první

Copyright © 2009 by Alissa Johnson

All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2316. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Tempting Fate vydaného nakladatelstvím Dorchester Publishing Co., Inc., New York v roce 2009

Český překlad © 2019 Zuzana Selementová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2019 Martina Černá

Přebal a vazba © 2019 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1250-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1251-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

Alissa Johnson

Pokušení osudu

Osud

„Každopádně mám oči pořád takové, jako byly vždycky. Možná kapku změní odstín, když mám vztek.“

„Asi jsem se do nich vždycky díval, jen když jsi měla vztek,“ pokýval hlavou. „Čím to je, opičko? Proč jsme se předtím nikdy nedokázali shodnout?“

„Jednou jsi řekl, že to je osud,“ připomenula mu.

„Aha, ano, boží nařízení. To ode mě byl chytrý argument.“

„Docela ano.“

Whit náhle zarazil koně a otočil se na kozlíku tak, aby na ni viděl. „Já vlastně na osud nevěřím.“

„Že nevěříš?“

„Ne. Kromě nevyhnutelných okolností, jako je narození a smrt, jsme zodpovědní za cesty, po nichž se ubírají naše životy. Každý máme vždy na výběr.“ Sklonil hlavu a v blízkosti jejích úst zašeptal. „A já jsem si vybral tohle.“

Pro Mirabelle to byl úplně první polibek. Byla sice ze svých přítelkyň nejstarší, ale až do této chvíle byla jediná, jež ještě zůstala nepolíbená. Dokonce i Kate už během své první společenské sezony v Londýně zakusila líbání s lordem Martinem – kdysi největší touhou jejího srdce. Brzy nato však Kate dospěla k názoru, že ji srdce bohužel uvedlo v omyl.

Mirabelle byla zvědavá, jestli to u ní bude také tak… dokud se Whitovy rty nedotkly jejích. Na polibku s Whitem nemohlo být nic, rozhodla se, absolutně nic špatného.

Byl přesně takový, jak si vždycky polibek představovala – a naprosto jiný, než by mohla čekat od polibku s Whitem. Tedy ne že by někdy na líbání s Whitem pomyslela. Ale pokud by pomyslela, pak by si představovala, že bude rázný a…

Whit se od ní odtáhl, aby jí viděl na oči. „Přestaň přemýšlet, opičko.“

Zvedla ruku, chytila ho za vázanku a přitáhla si ho blíž.

„Přestaň mluvit, blbečku.“

Pro Ty Johnsona a Brandona Hudsona,

protože skoro všechna jídla, která jsem během

uplynulého roku snědla, jste uvařili vy.

Jste kámoši. Mám vás ráda.

Poděkování

Mé upřímné díky patří Emmanuelle Alspaughové

a Leah Hultenschmidtové, bez nichž by Whit

a Mirabelle nikdy nepoznali svůj osud.

Prolog

1796

Žádný posel není tak málo vítaný jako ten, který přináší zprávy o úmrtí.

William Fletcher měl neodbytný pocit, že už by to mohl vědět.

K dnešnímu dni měl za sebou více než tucet podobných poselství.

Přesto ani tentokrát nemusel mít pocit, že by byl na Haldon Hallu nevítaným hostem. Naopak, hraběnka mu po příjezdu oznámila, že hrabě je venku – což býval vždycky – a pak ho hned usadila a nalila mu čaj se štědrou dávkou whisky.

Tentokrát nepřicházel oznámit smrt spolubojovníka. Tentokrát přinášel zprávu o smrti přítele.

„Promluvíte s hochem vy, nebo to mám udělat já?“ zeptala se hraběnka od okna, kam se uchýlila.

William věděl, na co nebo spíš na koho se hraběnka dívá – na svého syna Whittakera Colea, dědice titulu hraběte z Thurstonu. Whit stavěl na trávníku do řady cínové vojáčky s Alexem Durmantem – právě osiřelým vévodou z Rockefortu.

„Raději bych…,“ rozpačitě si odkašlal. „Tedy, velice rád bych s Alexem promluvil sám, pokud s tím ovšem budete souhlasit.“

Vrhla po něm přes rameno ublížený pohled. „Jste pro něj stejně blízká rodina jako já, Williame.“

„Já… Měl jsem být rychlejší. Mohl jsem…“

„Nesmysl. Vévoda věděl, jaké riziko představuje práce pro ministerstvo války, tak jako to věděli…,“ znovu se zadívala na děti, hrající si venku, „… a také si vždy přáli všichni Rockefortové. Hodláte splnit jeho poslední vůli?“

„Samozřejmě. Dal jsem mu své slovo.“

„Sám víte, jak je to směšné. Dospělý muž a má dělat dohazovače!“ Přešla od okna k němu a posadila se.

„Jsem si toho vědom,“ zabručel. „Stejně jako on, to vás ujišťuju.“

Hraběnčiny rty se zvlnily lehkým úsměvem. „Byl to známý vtipálek. Je jen dobře, že zemřel se smíchem. Jenže opomněl jeden detail.“

„Jaký detail máte na mysli?“ Jeho hlas bezděčně prozrazoval jistou naději, že by mohl být zproštěn dodržení velmi obtížného slibu.

„Obě ty děti mají svoje matky… které s nimi zajisté mají vlastní plány.“

William byl zbaven nutnosti odpovědět, protože se rozrazily dveře a do salonu se s plnou silou vevalila hádka.

„Ty jsi je úplně rozmetala na kusy, ty opice!“

„Tak jsi je neměl nechat jen tak halabala rozházené v trávě, ty blbečku.“

„Nebyli rozházené halabala. Byli v pozicích!“

„V jakých pozicích?“

„Na útočný výpad, ty…“

„Whittakere Vincente!“

Po hraběnčině překvapivě ostrém napomenutí se hlasy utišily a oba jejich majitelé odběhli chodbou pryč.

Hraběnka si delikátně odkašlala.

„Jak jsem řekla, mám vlastní plány.“

Kapitola 1

1813

Ohledně původu dlouhodobé a hořké nevraživosti mezi slečnou Mirabelle Browningovou a Whittakerem Colem, hrabětem z Thurstonu, panovaly jisté nejasnosti.

Řečená dáma byla toho názoru, že spor započal hned tehdy, kdy tento gentleman – a dané slovo použila jen s jistou nadsázkou – poprvé otevřel pusu a okamžitě prokázal, jaký je osel.

Naopak uvedený gentleman – aby snad nezůstal pozadu – tvrdil, že nepřátelství se projevilo hned na první pohled, což bylo zřejmým znamením osudu. A protože prozřetelnost je oborem samotného Nebeského otce, jakékoliv a veškeré Whitovo neslušné chování ke slečně Browningové je jasnou známkou nelibosti Všemocného k této dámě a on sám je pouze nástrojem božího hněvu.

Dáma však tento názor zásadně zpochybnila námitkou, že gentleman je prostě osel.

Mnozí však tvrdili, že všechno vzniklo tím, když Mirabelle jako dítě způsobila o něco staršímu Whitovi střemhlavý pád z veslice přímo před zraky krásné slečny Wilheimové, která rovněž uklouzla a spadla přes palubu, čímž zapříčinila náhlý konec jejich krátké, leč bouřlivě se rozvíjející romance. Ostatní však soudili, že celá záležitost započala tím, že Whit zlomyslně dal při domácím koncertu Mirabelle zezadu na šaty velkého brouka, takže dívka vyskočila, ječela, zběsile máchala rukama a vůbec ohrožovala lidi kolem sebe.

Další však prohlašovali, že jim je jedno, kdy nebo jak to začalo, ale že by si přáli, aby to už skončilo. Okamžitě, nebo raději ještě dřív. Naopak se všichni shodli, že ti dva se zkrátka a jednoduše nemůžou vystát.

Jejich rivalita byla tak neblaze proslulá, že každý, kdo se stal svědkem, jak ti dva na sebe pokřikují nad velocipedem na trávníku vzadu za Haldon Hallem, thurstonovským sídlem, rezignovaně povzdechl a okamžitě se spěšně, a také velice rozumně, uchýlil stranou do bezpečí.

Naštěstí pro společnost, která se právě v zámku účastnila domácí slavnosti, stáli Whit a Mirabelle opodál. Oba drželi ruku na novém šlapacím vynálezu jako dvě děti, co se hádají o hračku, a oba byli stejně odhodláni se této ojedinělé vymoženosti zmocnit.

Jako uvážlivá a – za obvyklých podmínek úctyhodná a rezervovaná mladá dáma – si Mirabelle přesně uvědomovala směšnost a malichernost celé situace. Nicméně jako pravdomluvná mladá dívka musela uznat, že jejímu momentálnímu rozpoložení máloco odpovídá lépe než právě směšnost a malichernost.

Potřebovala zkrátka pěknou bouřlivou hádku. A Whit jí jako vždycky více než ochotně vyhověl.

„Nech toho, ty opice.“

Kdykoliv byl Whit doopravdy naštvaný, svíral při řeči čelist. Mirabelle nadchlo zjištění, že výsledný efekt v podobě ztlumeného hlasu mu poněkud ubral na útočnosti. Přesto si v tu chvíli připadala spíš jako umíněná než zrovna duchaplná.

„Nevidím důvod, proč bych toho měla nechávat,“ odsekla a zvedla bradu nahoru.

„Nejspíš proto, že bys důvod nepoznala, i kdyby ti přistál rovnou na nose.“ Zkusil přitáhnout stroj k sobě, ale jediným výsledkem bylo, že Mirabelle o to víc zaryla podpatky do měkké země. „Vždyť ani nevíš, co s ním dělat.“

„To teda náhodou vím! Člověk se posadí mezi dvě kola, drží se řídítek a šlape nohama. Ukážu ti, jak…“

„Ne. Ty na tom nepojedeš.“

Ještě před deseti minutami by Mirabelle ani nenapadlo chtít se povozit na té proklaté věci. Byla na ni spíš jen zvědavá. Jen si tam klidně stála v hřejivém slunci a bavila se obhlížením velocipedu ze všech stran, aby zjistila, jak funguje. Jenže do toho se zpoza rohu objevil Whit a nařizoval jí, nařizoval jí, že si na něj nesmí sednout.

Důkladně si ho změřila. Světle hnědé vlasy mu cuchal jemný větřík, chladné modré oči se mu blýskaly a v aristokratických rysech tváře se mu usadil pochmurný výraz. Každý coul jeho vysoké šlachovité postavy vypovídal o moci, která pramenila z bohatství, šlechtického titulu, vlastnictví půdy a prostě ze štěstí, že se narodil jako muž. O stejném druhu moci, jímž ji držel pod palcem její strýc.

A tak se rozhodla, že se na té zpropadené věci chce stůj co stůj projet.

„Říkal jsi, že je to pro hosty, blbečku,“ připomněla mu.

„Ty nejsi na Haldon Hallu žádný host.“

Pustila řídítka a ustoupila kus dozadu, omámená těmi sedmi slovy, která pro ni znamenala víc, než si Whit uměl představit.

„Já… To je to nejmilejší, co…“

„Ty jsi obtíž,“ objasnil a zvedl stroj. „Jako třeba plíseň.“

Mirabelle skočila a popadla velociped oběma rukama za sedlo.

Následoval krátký, ale tuhý zápas. Whit byl pochopitelně silnější, ovšem nemohl jí ho vyrvat z urputného sevření, aniž by jí přitom způsobil zranění. Mirabelle ho sice považovala za příšerného člověka – velice, velice příšerného – zároveň však věděla, že by jistě nezašel tak daleko, aby riskoval, že způsobí ženě tělesnou újmu. Nacházela jisté uspokojení ve vědomí, jak ho tento kodex cti musí právě mrzet.

Bylo jí jasné, že se jí nepodaří mu stroj vyrvat, a tak se rychle rozhodla jinak. Bude zkrátka tahat co nejsilněji a pak ho náhle pustí, což, jak doufala, způsobí, že Whit upadne zprudka na zadek. Ale když se otevřely dveře, k nimž stál zády, a ona zahlédla záblesk bronzově zbarveného hedvábí a stříbrných vlasů, zvolila jiný plán.

Zlomyslný, dětinský a strašlivě nefér plán.

Dokonalý plán.

Pustila velociped, ustoupila dozadu a zvedla ruce dlaněmi nahoru. „Já to prostě určitě nedokážu, White. Prosím, ne. Myslím, že to není bezpečné.“

„Co tě to, k čertu, popadlo?“

„Whittakere Vincente! Ty nutíš Miru jezdit na té děsné mašině?“

Při zvuku matčina hlasu, vyslovujícím léty prověřenou hrozivou frázi – obě křestní jména – Whit zbledl, pak zrudnul a pak se přimhouřenýma očima ledově zadíval na Mirabelle.

„Za to mi pořádně zaplatíš,“ zasyčel vztekle.

Nejspíš ano, pomyslela si. Ale i tak to bude stát za to.

Whit se otočil a usmál se na matku. Hraběnka byla drobná žena se stejně modrýma očima, jako měly její děti, a s okrouhlými rysy, které zdědila po svém otci. Ve skromném oblečení, s růžovými tvářemi a s jemným hlasem často lidem připomínala laskavou tetičku nebo mladší verzi jejich milované babičky. Lady Thurstonová se tento zavádějící dojem naučila už dávno využívat ve svůj prospěch.

Whit ztěžka polknul. „Samozřejmě že ne. Jen jsem…“

„Chceš snad naznačit, že jsem stará?“ tázala se dál lady Thurstonová.

„Já…“ Zmatený Whit se ostražitě uchýlil k lichotkám. „Vy jste ztělesněné mládí, matko.“

„Velmi pěkně řečeno. Ale jsi si opravdu jistý? Takže nemám žádné potíže se sluchem? Ani se zrakem?“

Nastala pauza, kdy Whit konečně poznal past, a pak ještě jedna, kdy pochopil, že mu nezbývá nic jiného než do toho jít. Mirabelle měla co dělat, aby se nerozesmála nahlas.

„Vůbec žádné, to jsem si jistý,“ vypravil ze sebe konečně.

„To nesmírně ráda slyším. Na okamžik jsem měla dojem, že mi snad chceš naznačit, že jsem špatně pochopila situaci. To víš, stát se to může, když člověk stárne a smysly se mu otupí. Zjevně to musí být velmi nepříjemné.“

„Zjevně,“ zahuhlal Whit.

„No, takže když jsme si nyní situaci vyjasnili, omluv se Miře, White, a dej tu věc pryč. Nechci, aby si na ní někdo z mých hostů rozbil hlavu.“

Mirabelle, kterou tím lady Thurstonová nesmírně potěšila, nakoukla Whitovi přes rameno.

„Co když se ale slečna Willoryová bude chtít projet?“ zeptala se s nevinným výrazem.

Zdálo se, že lady Thurstonová tuto možnost na chvíli zvažuje. „Ne, hlava obvykle silně krvácí. A já si příliš vážím svých koberců.“

Mirabelle se zasmála a sledovala, jak lady Thurstonová odchází v jednom víru bronzově zbarvených sukní. „Já čekám, Whittakere Vincente.“

Whit se k ní zprudka obrátil. „Na co?“ vyštěkl.

„Na omluvu, pochopitelně.“

„Skvělé. Tak čekej dál.“

Znovu se zasmála a obrátila se k odchodu, uspokojená představou, že bude za jejími zády soptit tak dlouho, dokud mu nezmizí z dohledu. Cukla sebou, když ji chytil za paži a otočil ji zase k sobě.

„Ještě jsme spolu neskončili, opice.“

Jdi pryč. Nech to být.

Whit věděl, že by to měl udělat, ale i když mu tenký hlásek rozumu napovídal, co by bylo nejlepší, mnohem důrazněji a naléhavěji k němu promlouvala pýcha a vybízela ho k pomstě. A jemně, leč svůdně mu slibovala, že by si tu pomstu mohl užít.

Mirabelle však toho odpoledne nebyla na Haldon Hallu jedinou osobou, potýkající se s pochmurnou náladou.

Whit strávil poslední tři dny na jednom ze svých menších panství. Rozhodl spor dvou nájemců půdy, zahrnující kus spadlého plotu, dojnou krávu a neschopného pasáka a – pokud se nemýlil – také jistou přitažlivou hostinskou, která měla se sporem mnohem víc společného než plot, kráva i pasák.

Během celého procesu dokázal udržet hněv na uzdě, a dokonce pak i poté, co se velmi pozdě v noci vrátil a zastihl svou sestru ještě vzhůru. Chodila po pokoji sem a tam a svoji podivnou noční aktivitu nedokázala přijatelně vysvětlit – už zase.

Také prokázal pozoruhodnou zdrženlivost, když ho časně ráno probudilo dohadování dvou komorných ohledně upuštěného podnosu s čajem. A když přišel do stájí, zjistil, že jeho nejmilejší kůň má zchromlou nohu. A navíc jeho další oblíbený hnědák ztratil po hodině vyjížďky podkovu, takže se musel vracet celou dálku ke stájím přes pole pěšky.

Před chvílí odtamtud přišel a ještě pořád huhlal a klel. Byl znechucený představou, že propásl oběd a vůbec pozbyl veškerých radostí, které činí den pěknější, ale vtom ji v dálce uviděl.

Jeho první reakce byla typická – příjemné zrychlení tepu, instinktivní napětí svalů, pomalý bezděčný úsměv. Potřeboval zkrátka pěknou bouřlivou hádku.

Mirabelle se dala tak nádherně snadno nachytat – nikdy nepromeškala žádnou příležitost k výměně názorů a nikdy neodolala žádné výzvě. To na ní bylo vážně vůbec nejlepší, a Whit měl jen máloco raději než ji zlobit tak dlouho, až se rozčílila.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Osud

Věnování

Poděkování

Prolog

Kapitola 1