Přeložila:

DANIELA ČERMÁKOVÁ

Amanda Quick: Nedotknutelný

Vydání první

Copyright © 2019 by Jayne Ann Krentz

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2318. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Untouchable vydaného

nakladatelstvím Berkley, an imprint of Penguin Random House LLC,

New York v roce 2019

Český překlad © 2019 Daniela Čermáková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2019 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2019 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1256-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1257-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

Amanda Quick

Nedotknutelný

Frankovi, s veškerou láskou.

1

Před patnácti lety...

Bylo jí čtrnáct a znovu spala v nové posteli. Malý domek na Marigold Lane působil z ulice útulně a příjemně – spousta poctivých cihel, jak rádi říkávali realitní makléři – ale rozhodla se, že tu nezůstane dlouho.

Každých pár týdnů, když už ji unavil život na ulici, se přihlásila do systému pěstounské péče na tak dlouho, aby se mohla dosyta osprchovat a získat nové tenisky nebo džínsy nebo třeba batoh. Už dávno se poučila, že batoh je pro přežití na ulici klíčový. Ten, který dostala minulý měsíc, měl obrovskou díru, kterou v něm zanechal feťák s nožem, když se jí ho pokoušel ukrást. Ten narkoman už problém nebyl, ale zničený batoh bylo třeba vyměnit.

Sotvakdy zůstávala v pěstounském domově déle než pár dnů. Dříve či později nastaly potíže. Tentokrát bude problém představovat ten manžel. Jmenoval se Tyler. V duchu si ho překřtila na Slizouna Tylera.

Viděla, jak se na ni díval, když přede dvěma dny dorazila s roztrženým batohem, v němž měla veškerý svůj pozemský majetek: několik kusů oblečení, hřeben, kartáček a ohmatané knížky Medvídek Pú a Púovo zátiší.

Zpočátku ji to neznepokojovalo, jenom trochu otravovalo. Slizouna Tylera zvládne, ale to znamenalo, že v noci nesmí spát. Slizouni jako Tyler byli hodně podobní štěnicím – vylézali po setmění.

Situace se však zkomplikovala mnohem víc to odpoledne, když sociální pracovnice dorazila s dalším dítětem. Dívka se jmenovala Alice. Měla s sebou jenom malinkatý kufřík na kolečkách. Bylo jí jedenáct a osiřela, když soukromé letadlo jejího otce při startu spadlo. Alicina matka v něm byla taky, a oba rodiče tedy zemřeli. Alice byla v té době ve škole.

Omráčená a traumatizovaná toho moc nenamluvila, prozradila jenom své jméno a opakovala, že si pro ni přijdou její tety.

Později, když s Winter osaměly v ložnici, blábolila totéž stále dokola a dokola.

„Mamka s taťkou mi říkali, že kdyby se jim někdy něco stalo, mám zavolat tetám. Přijdou a vezmou si mě k sobě.“

Během jejích krátkých pobytů v pěstounských domovech v minulém roce Winter častokrát slýchávala totéž. Většinou se ukázalo, že to byly dobře míněné lži, které dětem napovídali jejich rodiče, aby je ujistili, že se o ně vždycky postará nějaký dospělý příbuzný, že nejsou na světě samy. Že mají rodinu, která by je ochránila.

Jenže po několika měsících, jež strávila v různých rodinách, znala pravdu. Žádné tety neexistovaly, a pokud ano, rozhodně se kouzelně nezjeví, aby Alice zachránily. Jistě, možná kdesi má pár vzdálených příbuzných, ale ti si vymyslí tisíce výmluv, proč si dítě nemůžou vzít k sobě. Jsme příliš staří. Tuhle stranu rodiny jsme sotva znali. Náš životní styl nám nedovoluje starat se o dítě. Moc cestujeme. Nemůžeme si dovolit o ni pečovat. Máme svoje děti, kterým by to vadilo. To dítě má vážné emocionální potíže, které nedokážeme zvládnout...

Winter seděla na horní posteli a nohy jí visely přes okraj. Na posteli vedle ní ležel nový batoh. Na sobě měla džínsy a mikinu tak jako během dne. Vždycky spala ve svém oblečení. Mohla tak kdykoliv odejít.

V jedné ruce měla tužkovou kapesní svítilnu. V druhé držela knížku Medvídek Pú. Předtím z ní chvíli předčítala Alice. Alice ovšem prohlásila, že na Medvídka Pú už je moc stará, ale hezké příběhy ji uklidnily. Nakonec vyčerpaně usnula.

Před pár hodinami musela pěstounská matka odjet, aby se postarala o nějakou rodinnou krizi zahrnující jednoho z jejích postarších rodičů. Slizoun Tyler byl teď v předním pokoji, popíjel a díval se na televizi.

Winter preventivně zamkla dveře od ložnice, ale věděla, že to nepomůže. Ten chlap měl klíč.

Uběhla další půlhodina, než zaslechla rachocení kliky. Když Slizoun Tyler zjistil, že jsou dveře zamčené, odešel. Chvíli chovala slabou naději, že se už nevrátí. Ale samozřejmě se objevil znovu.

Zaslechla v zámku klíč. Dveře se otevřely. Slizoun se tyčil proti světlu z chodby, plešatící muž s obrovským pupkem oblečený v nátělníku a kalhotách.

Neviděl ji, jak sedí na horní posteli ve stínu. Vešel do místnosti a zamířil ke spodnímu lůžku.

Sáhl dolů a začal stahovat deku z Alicina vyzáblého, schouleného tělíčka.

„Běžte pryč, pane Tylere,“ řekla Winter. Rozsvítila baterku a začala s ní kroužit ve složitém vzorci. „Neměl byste tu být. Nechcete tu být.“

Mluvila tichým, uklidňujícím, ale pevným hlasem.

Tyler se překvapeně zarazil a instinktivně odvrátil hlavu od úzkého paprsku baterky.

„Co je, sakra?“ V dalším okamžiku ztišil hlas do opileckého broukání. „Copak se děje, zlatíčko? Nemůžeš spát? Vím, že je těžký si zvyknout na novej dům a novou rodinu. Ale teď seš v bezpečí. Nemusíš se ničeho bát. Já se o tebe a o Alice postarám.“

„Běžte pryč, pane Tylere,“ zopakovala Winter. Dál máchala baterkou, tentokrát rychleji.

Tylera světlo rozptylovalo. Zíral na něj, pak odvrátil pohled a nakonec se do něj znovu zahleděl.

„Vezmu tu ubohou malou Alice k sobě do ložnice,“ oznámil. „Bojí se bejt sama.“

„Alice není sama,“ prohlásila Winter. „Jsem tady s ní já. Jděte pryč. Nechcete být v téhle místnosti. Nemůžete tu dýchat. Je těžké tady popadnout dech. Srdce vám buší silněji a silněji. Uvažujete, jestli nemáte infarkt.“

Tyler neodpověděl. Byl přikovaný pohybem světla. Začal těžce oddechovat.

„Až řeknu Medvídek Pú, uvědomíte si, že nemůžete vůbec dýchat, když jste v tomhle pokoji,“ nařídila Winter. „Odejděte. Jenom tak se zbavíte té strašlivé bolesti v hrudi. Jestli zůstanete v téhle místnosti, budete mít infarkt. Rozumíte?“

„Ano.“ Tylerův hlas zněl, jako by byl v transu, bezvýrazně.

Sípání a supění zesílilo.

„Medvídek Pú,“ oznámila Winter tónem plným tichého příkazu.

Tyler se vytrhl z transu a lapal po vzduchu.

„Nemůžu dýchat,“ skřehotal, hlas ochraptělý panikou. Otočil se a vrhl se na chodbu. „Moje srdce. Nemůžu dýchat.“

Vrávoral chodbou a klopýtal ke kuchyni. Winter seskočila na podlahu.

„Winter?“ zašeptala Alice ze stínů spodního lůžka.

„To je v pořádku,“ řekla Winter. „Ale musíš vstát a obléknout se. Hned teď odcházíme.“

Z kuchyně se ozvalo těžké zadunění. Následovalo ho nepřirozené ticho.

„Co se stalo?“ zeptala se Alice.

„Zůstaň tady,“ nařídila Winter. „Půjdu se podívat.“

Vykročila ke dveřím. S kapesní baterkou v ruce opatrně vyrazila do chodby. Alice se vyškrábala z postele, ale nečekala v ložnici. Cupitala za Winter.

Tyler ležel rozvalený na kuchyňské podlaze. Nehýbal se. Na zemi nedaleko jeho ruky ležel telefon. Winter projela panika. Uvažovala, jestli toho mizeru nezabila.

Alice se zastavila vedle ní a vzala ji za ruku, pevně se jí držela. Hleděla na Tylerovo nehybné tělo.

„Je mrtvý?“ zeptala se.

„Nevím,“ odpověděla Winter. „Podívám se.“

Pustila Alicinu ruku a přešla podlahu kuchyně. Zastavila se nedaleko Tylera a snažila se vymyslet, co má dělat dál. Ve filmech a v televizi lidé kontrolovali krk osoby v bezvědomí, aby zjistili, jestli má pulz.

Opatrně sáhla dolů a přiložila dva prsty na Tylerovo hrdlo. Měla dojem, že zachytila tlumený tlukot, ovšem nemohla si být jistá. Třeba ještě není mrtvý, ale možná umírá. Taky je docela dobře možné, že je prostě v bezvědomí a každou chvíli se probere. Winter věděla, že žádná možnost není pro ni a Alice dobrá.

„Obleč se,“ nařídila Winter. „Dej si všechno, co sis přinesla, zpátky do kufříku. Nevím, kolik času máme.“

Alice ji pozorovala velkýma vyděšenýma očima. „Dobře.“

Otočila se a rozběhla se chodbou. Winter ji následovala. Netrvalo dlouho posbírat Alicin skromný majeteček. Malý kufřík nebyl ještě úplně vybalený.

Cestou ven se Winter zarazila v kuchyňských dveřích. Slizoun Tyler stále ležel na podlaze a nehýbal se.

„Vydrž vteřinu,“ prohlásila Alice. „Zavolám taxíka.“

Použila telefon na kuchyňském pultu. Tyler se zavrtěl, zrovna když domluvila. Otevřel oči. Zíral na ni nejdřív nevěřícně a pak s narůstajícím vztekem a panikou.

„Tohle jsi mi udělala ty,“ zasípal. „Zabíjíš mě.“

„Medvídek Pú,“ prohlásila Winter.

Tyler zalapal po dechu, chytil se za hruď a znovu se zhroutil v bezvědomí.

Winter mu sáhla do kapsy, vyndala peněženku a zabavila sedmdesát pět dolarů, které tam našla. Na okamžik uvažovala o kreditních kartách, ale rozhodla se je tu nechat. Kreditky zanechávaly stopu.

Upustila peněženku na podlahu vedle telefonu a podívala se na Alice.

„Jdeme,“ oznámila.

Alice rychle přikývla.

Za pár minut už naskočily dozadu do taxíku. Řidič byl očividně nervózní, že vyzvedává dvě děti uprostřed noci, ale nekladl žádné otázky kromě potvrzení cíle jejich cesty.

„Chcete na autobusové nádraží?“ zeptal se.

„Ano, prosím,“ potvrdila Winter.

Snažila se vymyslet nějaký plán. Byla zvyklá utíkat, jenže v minulosti byla vždycky sama, když splynula s temnotou noci s batohem na zádech. Dneska se musí postarat i o Alice.

V duchu začala spřádat únikový seznam. I když zaplatí v hotovosti, nejspíš bude potřebovat nějaký identifikační doklad, aby koupila jízdenky. Nebude těžké najít nějakého bezdomovce a zaplatit mu, aby jí koupil dvě jízdenky do Los Angeles.

Těch sedmdesát pět dolarů nevydrží dlouho. Budou jich muset pár použít, aby Alice koupily batoh. Kufřík, i když na kolečkách, je na ulici problém, v prostředí, kde potřebujete mít obě ruce volné.

Až hotovost dojde, může vydělat další vykládáním snů. Bylo s podivem, kolik lidí klidně zaplatí dvacet nebo třicet babek, aby jim někdo vyložil význam jejich snů.

Opřela se na sedadle, hlavu plnou plánů. Alice se schoulila vedle ní a ztlumila hlas do šepotu.

„Neboj se,“ řekla. „Moje tety nás najdou. Postarají se o nás.“

„Jasně,“ řekla Winter.

Není potřeba konfrontovat to děcko dneska v noci s pravdou. Alice sama brzy zjistí, že je nikdo nepřijde zachránit. Jsou v tom samy.

„Jestli se někdo zeptá, tak jsme ségry,“ pověděla jí Winter. „Chápeš?“

„Dobře,“ potvrdila Alice. Popadla Winter za ruku. „Jsi čarodějka?“

Winter sledovala světla domu na Marigold Lane mizející v noci a uvažovala, jestli je Slizoun Tyler mrtvý.

„Nevím,“ pokrčila rameny.

2

Před čtyřmi měsíci...

Muž ve snu následoval hořící stopy nekonečnými chodbami ohně. Věděl, že jeho kořist je zde, schovává se ve stínech plamenů. Čas od času narazil na přízračné otisky Quintona Zanea, drobné náznaky, jež ho ujistily, že to nejsou jen výplody jeho fantazie.

Snící muž měl vždy oči na stopkách. Sledoval každý vřící otisk, každou stopu po Zaneovi, ať už byla sebeslabší.

Dnešní noc nebyl v tomhle bludišti poprvé. Chodíval sem často, a nejen proto, aby našel Zanea. Častokrát lovil v tomtéž bludišti další vrahy. Při těch příležitostech byl téměř vždy úspěšný. Přece jen byl v tom, co dělal, velice dobrý. Jenomže klid, který zažíval po každém úspěšném pátrání po někom jiném než Zaneovi, nikdy netrval dlouho.

Nespočine, dokud Quintona Zanea nenajde.

Snící muž znal moc dobře rizika, na něž může v ohnivém bludišti narazit. Moc dobře si uvědomoval, jakou cenu platí za svou neochotu ukončit lov. Nemohl však pátrání vzdát, ačkoliv se obával, že s každou cestou do téhle noční můry se zvyšuje pravděpodobnost, že se v chodbách plných plamenů ztratí navždycky.

Zaplavil ho pocit, že mu dochází čas. Teď se nesmí zastavit, i když si pochmurně uvědomoval, že jedné noci zajde příliš daleko...

Sen skončil, když se ozval křik.

Tak to bylo v jeho životě vždycky, alespoň pokud šlo o vztahy se ženami, pomyslel si Jack. Jenomže tentokrát to mělo skončit úplně jinak. Minule ovšem taky doufal v odlišný konec. Říkalo se, že šílenství znamená, že člověk dělá totéž znovu a znovu a čeká odlišný výsledek.

„Doktore Lancastere. Jacku, vzbuďte se. Vzbuďte se. Jestli se okamžitě neproberete, budu muset zavolat ochranku. Prosím, musíte se probudit.“

Jack se vytrhl ze snu s monumentálním vypětím vůle. Touha vrhnout se zpátky do ohnivého bludiště v posledních měsících značně zesílila. Bylo čím dál těžší se probudit.

Doktorka Margaret Burkeová na něho však zírala se stejným výrazem plným šoku a špatně skrývaného strachu, který vídával na tvářích ostatních žen. Rozdíl tentokrát spočíval v tom, že s ním Margaret nesdílela lože. Byla ředitelkou spánkové laboratoře, která mu na dnešní noc poskytla postel, v níž ležel.

Zasténal, když mu došlo, že už není v dané posteli, ani není připojený na pípající, hučící monitory. Stál na druhé straně malé místnosti.

Aby získal čas, přistoupil ke stolu a zvedl svoje pouzdro s brýlemi. Velice pečlivě ho otevřel, vyndal brýle s ocelovými rámečky a oběma rukama si je nasadil.

Když byl připravený, zhluboka se nadechl na uklidněnou a zariskoval rychlé kouknutí do zrcadla na zdi.

Jediný pohled mu potvrdil, co už beztak předpokládal. Byl na něj děsivý pohled.

Vlasy mu trčely na hlavě v divokých úhlech. Beztvarý nemocniční hábit, který si oblékl do postele, se rozepnul a odhalil příliš mnoho kůže. Elektrické přívody, které ho spojovaly s řadou přístrojů a monitorů, visely z různých míst na jeho těle, kde byly dosud přilepené lepkavou páskou.

I kdyby ignoroval svoje oči, musel připustit, že vypadá jako moderní verze Frankensteinova monstra. Jako živý mrtvý.

Netušil, co ostatní děsí nejvíc – jestli náměsíčnost, nebo podivnost v jeho pohledu, když se probere. Více než jedna postelová partnerka ho informovala, že když se vynoří ze snu o ohnivém bludišti, vypadá jako opravdový šílenec. Očividně se probíral s výrazem člověka, který má vize.

Moderní svět neposkytoval moc prostoru pro lidi, kteří měli halucinace, nemluvě o těch, kteří to dokázali provést na požádání.

Trvalo mu minutu, než získal cosi, o čem věděl, že bude Margaret považovat za normální výraz. Brýle pomohly zmírnit některé účinky. Proto si dal na čas, aby si je nasadil, než si zapnul nemocniční košili.

Margaret stála u dveří, s jednou rukou na klice, připravená vystřelit do bezpečí. Svírala svůj malý počítač, jako by to byla kevlarová vesta.

Po rozsáhlém průzkumu si vybral její kliniku především proto, že ho Burkeová zaujala svými publikovanými články o spánkových poruchách a zájmem o prozkoumání fenoménu lucidního snění.

„Omlouvám se,“ řekl. Zvedl ruku, aby si utřel pot z čela, a v ruce mu zůstaly dva elektrické vodiče. Naštvaný na sebe a celou tuhle zatracenou situaci je odhodil a zadíval se na Margaret. „Říkal jsem vám, že pokud se mi bude zdát ten sen o ohnivém bludišti, nejspíš nebudu schopen se ovládat, a také že bych mohl být náměsíčný. Tvrdila jste, že mi dokážete pomoct.“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulná strana

Věnování

1

2