Přeložila:

KATEŘINA TOMCOVÁ

Ed McBain: Sekera

Vydání druhé, v nakladatelství Baronet první

Copyright © 1964 Hui Corporation

All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2317. publikaci

Přeloženo z anglického originálu AX vydaného nakladatelstvím

Thomas & Mercer, USA v roce 2011

Český překlad © 2019 Kateřina Tomcová

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Dana Chodilová

Ilustrace na přebalu © 2019 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2019 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1253-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1254-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

Ed McBain

Sekera

Pro Barbaru a Leonarda Harrisovy

Velkoměsto na těchto stránkách je vymyšlené.

Lidé a místa, to vše je fiktivní.

Pouze postup policie vychází ze zavedené

pátrací techniky.

1

Leden.

Odmítá se řídit zavedenými klišé kalendářního roku. Prosinec se nepostaral o bílé Vánoce a na chodnících chybějí zbytky sněhové pokrývky. Mračna klenoucí se nad rozeklanou siluetou města vypadají hrozivě, na chumelenici je však příliš teplo, ačkoli to skutečné byste marně hledali. Vítr neburácí, okenní tabule nerámuje námraza. Místo toho vás obklopují pochmurné odstíny šedi a všeobecná stísněnost.

Popelavé pošmourno se snáší z plynoucích záhybů oblohy, pokrývá nehybné městské budovy beztak ukoptěné prošlými věky, roztahuje se na chodnících z našedlého betonu i silnicích pokrytých tmavším asfaltem, vsakuje se do samotných obyvatel města jako jednolitá šedivá masa, jež proplouvá ulicemi jakoby uvrženými do melancholie, uvězněnými v lednové malomyslnosti. Je to první měsíc roku. Má jednatřicet dnů, rok co rok. Pro muže, který teď spočívá opřený o stěnu suterénu, už žádné další dny nepřijdou.

V jeho lebce vězí zaklíněná sekera.

Není to běžná sekyrka, ale řádně těžký nástroj určený ke kácení stromů a sekání dřeva. Jeho nápadnou ocelovou hlavu ve tvaru klínu někdo s ohromující silou zarazil tomu muži do lebky a doširoka ji otevřel. Čepel sekery, mužovu tvář a vlasy i podlahu pokrývá směsice krve a mozkové hmoty. Není pochyb o tom, že toto byl poslední úder, a stav mrtvoly stejně nepochybně svědčí o tom, že tento poslední úder byl úplně zbytečný: na tváři i na těle zeje víc než dvacet dalších ran. Z přeseknuté krční tepny crčí krev a prsty na rukou i paže jsou na mnoha místech pořezané a zohavené, jak se muž pokoušel ubránit brutálnímu útoku. Levá paže mu volně visí z ramene v místě, kde úder ocelového ostří zanechal hlubokou rýhu zasahující až na kost. Musel být mrtvý ještě předtím, než mu útočník zasekl do lebky smrtící nástroj a jeho tvarovanou násadu potřísněnou krví a zbytky tkáně nechal trčet na pozadí šedivé stěny.

Krev nevydává žádný pach.

V suterénu byl cítit uhelný prach, lidský pot, u zásobníku na uhlí stojícího za kotlem dokonce čpěla i moč, detektiv Steve Carella však necítil žádnou krev. Policejní fotografové pořizovali snímky, zatímco asistent soudního lékaře toho muže prohlásil za mrtvého a čekal, až hoši z laboratoře zakreslí křídou jeho polohu a nechají ho dopravit do policejní márnice k provedení pitvy, jako by pitva vůbec byla zapotřebí, když oběti trčí sekera přímo z hlavy. Detektiv Cotton Hawes zatím mluvil se dvěma policisty, které poslali z oddělení vražd, a Carella klečel před asi sedmiletým chlapcem, jenž ze všech sil uhýbal pohledu na zkrvavené tělo opřené o zeď.

„Tak jo, synku, jakpak se jmenuješ?“ zeptal se Carella.

„Mickey,“ odpověděl kluk.

„Mickey, a dál?“

„Mickey Ryan. Nebude tu strašit duch?“

„Kdepak, synku, žádný duch.“

„Jak to víte?“

„Žádní duchové nejsou,“ pravil Carella.

„To si jenom myslíte,“ namítl Mickey. „Můj táta jednou ducha viděl.“

„Koukni, tady žádnej duch určitě nebude,“ odtušil Carella. „Nechtěl bys mi říct, co se stalo, Mickey?“

„Šel jsem si dolů pro kolo a našel jsem ho,“ odpověděl Mickey. „To je všechno.“

„Našel jsi ho přesně tam? Opřenýho o stěnu?“

Mickey přikývl.

„A kde míváš to kolo, Mickey?“

„Tamhle. Za popelnicí.“

„A jak to, že jsi došel až sem, na tuhle stranu? Tys něco slyšel?“

„Ne.“

„Tak proč jsi sem šel? Tvý kolo je přece úplně na druhý straně, tamhle.“

„Ta krev,“ hlesl Mickey.

„Cože?“

„Po podlaze tekla krev. Já jsem ji uviděl a říkal jsem si, co to je, tak jsem se šel podívat. A pak jsem uviděl pana Lassera.“

„Aha, tak se jmenuje?“

„Jo. Pan Lasser.“

„A neznáš jeho křestní jméno?“

„George.“

„Takže George Lasser, je to správně?“

Mickey kývl.

„A pan Lasser je správce tohohle domu, ano?“

„Jo,“ znovu přikývl Mickey.

„Fajn, Mickey. A když jsi pana Lassera uviděl, co jsi udělal?“

„Utek jsem.“

„Kam?“

„Nahoru.“

„Kam, nahoru?“

„Za mámou.“

„A co dál?“

„Řek jsem jí, že pan Lasser leží mrtvej ve sklepě a že má sekeru v hlavě.“

„A co bylo pak?“

„Pak se mě ptala, jestli jsem si jistej, a já řek, že jo, tak zavolala policii.“

„Mickey, a viděl jsi tady ve sklepě kromě pana Lassera ještě někoho jinýho?“

„Ne.“

„A cestou dolů do sklepa jsi taky nikoho neviděl?“

„Ne.“

„Ani když jsi pak běžel nahoru?“

„Ne.“

„Promiňte, s dovolením,“ ozval se nějaký hlas a Carella zvedl oči k velmi vysoké, nevýrazné blondýnce v lehkém kabátku, která se protlačila přes strážníka hlídkujícího u dveří do suterénu.

„Já jsem máma toho kluka,“ oznámila mu. „Netuším, jestli je tohle vůbec legální, ale určitě je zakázaný vyslýchat sedmiletýho kluka ve sklepě baráku! Nebo kdekoli jinde.“

„Paní Ryanová, já jsem vyrozuměl, že vás můj partner požádal o svolení, než jsme –“

„Ale neřekl mi, že mýho syna odvedete zase zpátky sem.“

„Určitě vám –“

„Jenom se na chvilku otočím, a než se vzpamatuju, kluk i s tím vaším parťákem zmizí pryč a já nemám ani páru, kam se poděl! Víte, i bez toho jsem dost rozhozená, to si umíte představit, můj sedmiletej kluk najde ve sklepě mrtvolu, ještě k tomu se sekyrou v hlavě! A pak se ještě vypaří z bytu a já nemám tušení, kde je!“

„Celou dobu je s námi tady, paní Ryanová,“ uklidňoval ji Carella. „Živý a zdravý.“

„No jo, a ani ne dva metry vod něj leží zkrvavená mrtvola!“

„Moc mě to mrzí, paní Ryanová.“

„Chci říct, že je mu sotva sedm a takovýhle věci by vůbec neměl vidět. Nejsme přece v Rusku, no ne?“

„Ne, paní. On ale objevil tělo a my jsme předpokládali, že si snáz zrekonstruuje, jak to bylo, když –“

„No, tak jestli vám to nevadí, já bych řekla, že už je zrekonstruovanej dost,“ přerušila ho paní Ryanová.

„Samozřejmě, paní Ryanová,“ řekl Carella. „Děkuju vám za spolupráci.“

„To jako myslíte ironicky?“ optala se paní Ryanová.

„Vůbec ne, paní Ryanová, myslel jsem to upřímně,“ odvětil Carella.

„No jo, poldové,“ odfrkla žena, popadla synka za ruku a odtáhla ho pryč ze suterénu.

Carella si povzdechl a vydal se k Hawesovi, který hovořil s jejich kolegy z oddělení vražd. Ani jednoho z těch dvou nepoznával.

„Jmenuju se Carella,“ představil se, „osmdesátý sedmý revír.“

„Já jsem Phelps,“ řekl první z nich.

„Já Forbes,“ řekl ten druhý.

„Kde jsou Monoghan a Monroe?“ zajímal se Carella.

„Na dovolený,“ pravil Phelps.

„V lednu?“

„Proč ne?“ odtušil Forbes.

„Voba maj dole v Miami pěknej bejvák,“ informoval je Phelps.

„Tak proč by si tam třeba v lednu nezajeli, ne,“ dodal Forbes.

„V tomdle ročním období je na Floridě nejlíp,“ mluvil dál Phelps.

„No jasně,“ přitakával Forbes.

„Tak, co zatím máte?“ zeptal se Phelps a změnil téma.

„Ten muž se jmenuje George Lasser,“ řekl Carella. „Tady v domě dělal správce.“

„Jo, to jsem slyšel i od nájemníků,“ potvrdil Hawes.

„Nemáš představu, kolik mu mohlo být, Cottone?“

„Říkali, že kolem pětaosmdesáti, možná víc.“

„Proč by někdo zabíjel takhle starýho chlápka?“ nadhodil Forbes.

„Ten už by to stejně brzo zabalil,“ přizvukoval mu Phelps.

„To jsme takhle měli jeden mord kousek od rohu Sedmý a Culverovy,“ řekl Forbes. „Znáte to tam trochu?“

„Hmmm,“ zabručel Carella.

„Tomu maníkovi bylo sto dva let. Vlastně měl akorát narozeniny.“

„To si děláš srandu, ne?“

„Nedělám. Někdo ho zastřelil, zrovna když krájel dort. Von spad rovnou do něho, sakra, bylo na něm sto tři svíček, jedna jako navíc za další rok, to se tak dělá, znáte to. A chlap byl na místě tuhej.“

„Kdo to udělal?“ zajímal se Hawes.

„Jeho matka,“ odvětil Forbes.

Nastalo krátké ticho, načež Hawes namítl: „Ale neříkals, že tomu chlapovi bylo sto dva?“

„Přesně tak,“ potvrdil Forbes.

„Tak kolik bylo tý jeho mámě?“

„Sto osmnáct. Vdávala se v šestnácti.“

„A proč ho zabila?“

„Nemohla se snýst s jeho ženou.“

„Aha. Takže on měl ženu, jo?“

„Jasně.“

„A kolik bylo jí?“

„Sedmadvacet.“

„Tak to jdi do háje,“ řekl Hawes.

„On si myslí, že si dělám srandu,“ dloubl Forbes loktem do Phelpse.

„Ne, to je vážně fakt,“ rozesmál se Phelps.

„To víte, u nás na vraždách zažijete všechno možný,“ řekl Forbes.

„To vidím,“ odtušil Hawes.

Phelps se podíval na hodinky. „No, už bysme měli běžet,“ prohodil. „Tak nás, kluci, informujte, oukej?“

„Ve třech kopiích, oukej?“ dodal Forbes.

„To mě překvapuje, že jste v takový zimě vůbec vylezli ven,“ podotkl Carella.

„Zas taková zima není,“ na to Forbes. „Hochu, u nás na vraždách máš někdy den, že bys zmrzl.“

„Poslechněte, chlapi,“ napadlo jakoby zničehonic Hawese, „tak co kdybyste si ten případ rovnou přebrali?“

„Kdepak,“ odmítl Forbes.

„Nesmíme,“ dodal Phelps.

„Proti předpisům,“ řekl Forbes.

„Vražda se musí vyšetřovat na okrsku, na kterým byla oznámená,“ vysvětlil Phelps.

„Jasně, ale –“

„Kdepak.“

„Mě jenom napadlo,“ řekl Hawes, „že když máte ty zkušenosti s geriatrickejma případama, tak byste možná –“

„Co? S jakejma případama?“

„No s geriatrickejma,“ opakoval Hawes.

„Jakej Garry?“

„Ale nic, to byl jenom takovej nápad,“ mávl rukou Hawes.

Carella koutkem oka zahlédl, jak na něj mává strážník u schodů.

„Promiňte,“ omluvil se a spěšně vyrazil za kolegou. „Co se děje?“ zeptal se.

„Steve, venku jsme chytli chlápka. Potloukal se tamhle v průchodu mezi barákama jen tak, nalehko. V tomhle počasí člověk přece neběhá venku s krátkým rukávem, chápeš? Venku je pět nad nulou.“

„A kde ho máte?“ ptal se Carella.

„Zadrželi jsme ho nahoře.“

Carella se otočil a gestikuloval směrem k Hawesovi. Ten opustil policisty z oddělení vražd a vydal se k němu.

„Co se děje?“

„Strážníci našli v průchodu mezi tímhle a vedlejším domem tuláka. Jenom v krátkým rukávu.“

„Ajaj,“ na to Hawes.

Muž, jehož přistihli, jak brouzdá sem a tam v průchodu, byl obrovský černoch, který měl na sobě jen u krku rozepnutou bílou košili a montérky s laclem. Měl velmi tmavou kůži a velmi zlověstný pohled. Přes kořen nosu se mu vinula jizva a pod bavlněnou košilí se rýsovaly mimořádně mohutné svaly. Na nohou měl tenisky, a když se k němu Carella s Hawesem blížili, vypadal, jako by neustále balancoval na špičkách, okamžitě připravený rozdávat rány. Vedle něho stál strážník s obuškem v ruce, ale černoch mu nevěnoval žádnou pozornost. Stál široce rozkročený, vyvážený, a přimhouřenýma očima sledoval přibližující se detektivy.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se Carella.

„Sam.“

„Sam, a dál?“

„Sam Whitson.“

„Co jste dělal tady v tom průchodu, Same?“

„Makám tady v tomdle baráku,“ odpověděl Whitson.

„A co přesně?“

„Makám pro pana Lassera,“ vysvětlil Whitson.

„A co děláte?“ chtěl vědět Carella.

„Rychtuju mu polena,“ pravil Whitson.

Na okamžik se rozhostilo hluboké ticho. Carella rychle pohlédl na Hawese a pak na Whitsona. Oba strážníci – ten, který stál vedle něho s obuškem v ruce, i druhý, který přišel spolu s Carellou – neznatelně ustoupili dozadu, dál od obrovského černocha, a jejich ruce se neznatelně posunuly k pouzdru se služební zbraní.

„Co jste dělal tady v průchodu, Same?“ zeptal se Carella.

„Dyť řikám,“ odtušil Whitson, „makám pro pana Lassera. Rychtuju mu polena.“

„Takže vy jste tady venku sekal dřevo?“

„Jojo, pane,“ přitakal nejdřív Whitson, ale pak rychle a důrazně zakroutil hlavou. „Ne, pane. Já sem se na to akorát rychtoval, pane, tak to bylo.“

„A jak jste to dělal?“ vložil se mezi ně Hawes. „Tedy, jak jste se rychtoval?“

„No, akorát jsem si šel pro sekeru.“

„A kde ta sekera byla?“

„Dycky ji strkáme do kůlny.“

„A ta je kde?“

„Tam vzadu.“

„Kde vzadu?“

„V kůlně.“

„Zkoušíte to na mě, Whitsone?“ zeptal se Hawes.

„Ne, pane.“

„Dobře vám radím, to nedělejte.“

„Já nic nezkouším.“

Carella je mlčky sledoval. Černoch se tvářil zle a výhrůžně a jeho rozměry byly odstrašující. Působil dojmem, že by dokázal strhnout celý dům holýma rukama, navíc to skutečně vypadalo, že na Hawesovy dotazy schválně odpovídá zavádějícím a poněkud arogantním způsobem, snad jako by chtěl vyprovokovat potyčku. Carella nepochyboval o tom, že kdyby se ten muž rozhodl začít kolem sebe mlátit, nepřestal by, dokud by ze všech, kdo by byli po ruce, nenadělal fašírku. To nejlepší, co mohl člověk tváří v tvář takovému obrovi udělat, bylo slušně pozdravit a upalovat domů. Pokud ten člověk ovšem náhodou nebyl policajt. V tom případě se musel zaobírat myšlenkou, proč se Whitson potlouká v průchodu jen tak, v košili, když je pět nad nulou a ve sklepě leží chlap se sekerou v hlavě. Tím se v duchu zaobíral a musel dát Whitsonovi najevo, že na svoje přímé otázky očekává přímé odpovědi, žádné pitomé kecy, a přitom se mu honilo hlavou, že ten chlap možná každou chvíli natáhne ruku, popadne ho za krk a zmáčkne ho jak pomeranč. Hej, kdo ti to nakukal, že máš bejt zrovna policajt, no?

„Nechcete mi říct, kde ta kůlna je?“ opakoval Hawes.

„Už sem vám to řek. Tam vzadu.“

„A co kdybyste to poněkud upřesnil, Whitsone?“

„Jak to myslíte?“

„Řekněte mi, kde přesně ta kůlna je.“

„Jak visej šňůry na prádlo.“

„A ty jsou kde?“

„Tam, jak lidi klepaj koberce.“

„A to je kde?“

„Tam vzadu,“ odpověděl Whitson.

„Tak jo, vy chytráku,“ pravil Hawes. „Jestli se mnou hodláte –“

„Ne, ne, zadrž, Cottone,“ přerušil ho Carella. Když poslouchal Whitsona, najednou mu došlo, že ten člověk se vážně snaží jim pomoct. Jen jako z udělání působí jako hrubý, zlý chlap, který všechny děsí svou velikostí, a navíc vážně moc chytrosti nepobral. A tak před nimi stojí jako zatraceně děsivé monstrum, co by dokázalo rozpoutat třeba třetí světovou, odpovídá na otázky nejlíp, jak dovede, a působí přitom jen jako mazaný šíbr, co se pokouší vyprovokovat rvačku.

„Same,“ oslovil ho Carella mírně, „pan Lasser je po smrti.“

Whitson sebou trhl. „Cože?“ zeptal se.

„Je mrtvý. Někdo ho zabil. Takže teď, Same, dobře poslouchejte, na co se ptáme, a odpovídejte nám po pravdě, protože když teď víte, že se tu stala vražda, tak asi taky chápete, že byste se mohl dostat do ošklivýho maléru. Jasný?“

„Já ho nezabil,“ řekl Whitson.

„Nikdo přece neřekl, že jste ho zabil. Jenom chceme vědět, co jste pohledával tady v průchodu jenom v košili, když je takováhle zima.“

„Mám práci. Sekám dřevo,“ odpověděl Whitson.

„Jaké dřevo?“

„Na topení.“

„Same, ten kotel tady v domě je na uhlí.“

„Jo, pane.“

„Tak proč sekáte dřevo?“

„Někeří nájemníci maj doma v bytě krb. Pan Lasser sem dodávkou vozí dřevo. Já mu z něj rychtuju polínka. Dává mi padesát centů za hodinu. Pak ty polínka prodává těm, co tu bydlej.“

„A vy pro něj pracujete každý den, Same?“

„Ne, pane. Chodím dycky ve středu a v pátek. Jenže letos byl ve středu Novej rok, tak pan Lasser řek, že nemám chodit, tak sem tu ve středu nebyl a přišel sem až dneska. Jako v pátek.“

„A vždycky chodíte touhle dobou?“

„Jo, pane. Ve tři vodpoledne. Takhle většinou chodívám, pane.“

„Proč tak pozdě?“

„No, já mám eště práci v jinejch barácích.“

„A co děláte tam?“

„Pomocníka správcům.“

„Jak jste tu práci u pana Lassera sehnal?“ zajímal se Carella.

„Tu jsem mu sehnala já,“ ozval se hlas od vrat do průchodu a všichni se otočili. Stála před nimi štíhlá černoška a pohrdavě si je měřila zlostným pohledem. Na sobě měla květovanou šatovou zástěru a pánské pantofle, kolem strážníka však prošla velmi důstojně, s hlavou vztyčenou a zády jako pravítko, načež zaujala místo po Whitsonově boku. Vedle něho se zdála ještě štíhlejší a křehčí, než byla ve skutečnosti. Carella ji pozoroval a všiml si, že ona a Whitson mají společné rysy. Došlo mu, že ta žena je Whitsonova matka. Jako by mu četla myšlenky, zeptala se: „Co to tu provádíte s mým chlapcem?“

„Vy jste jeho matka?“ zeptal se Hawes.

„Ano,“ přisvědčila. Mluvila úsečně, s hlavou nakloněnou ke straně, jako by na toho, kdo mluví, mířila zbraní a byla připravená napálit mu kulku rovnou mezi oči, jestli se jí jeho slova nebudou zamlouvat. S přísně našpulenými rty a rukama založenýma na úzkém hrudníku si je měřila, rozkročená stejně jako její syn, jako by čekala, že se tu každou chvíli odehraje pouliční lynč.

„Jen jsme mu položili pár otázek,“ vysvětlil Carella.

„Můj syn pana Lassera nezabil,“ pronesla a přitom se Carellovi podívala zpříma do očí.

„To nikdo netvrdí, paní Whitsonová,“ odtušil a přímý pohled jí oplatil.

„Tak kvůli čemu ho tady vyslýcháte?“

„Paní Whitsonová, asi tak před půlhodinou, přesněji ve čtrnáct dvacet sedm, takže už je to víc než půlhodina, k nám na okrsek zavolala jistá paní Ryanová, která tu bydlí. Oznámila, že její syn viděl ve sklepě mrtvé tělo zdejšího správce se sekerou zaťatou do hlavy. My jsme co nejrychleji přijeli sem a tam dole jsme kousek od zásobníku na uhlí to tělo opravdu našli. Právě jsme mluvili s některými nájemníky a s tím chlapcem, který to tělo objevil, když vtom jeden náš strážník uviděl vašeho syna, jak se jen tak bez kabátu motá tady v průchodu.“

„No a co?“ vyštěkla paní Whitsonová.

„Na to, aby tu chodil jen tak v košili, je docela zima,“ dodal Carella.

„Zima? Jak pro koho.“

„Já bych řekl, že pro každého.“

„I pro toho, kdo štípá dřevo?“ optala se paní Whitsonová.

„On žádné dřevo neštípal.“

„Ale chystal se na to,“ namítla paní Whitsonová.

„Jak to víte?“

„Je placenej vod štípání dřeva, proto sem přeci chodí,“ objasnila žena.

„A vy v tomhle domě pracujete taky?“ zeptal se Carella.

„Jo. Dělám podlahy a vokna.“

„A tu práci jste synovi sehnala vy?“

„Jo. Věděla jsem, že pan Lasser potřebuje někoho, kdo by mu štípal ty velký polena, co sem vozí z venkova, tak jsem mu řekla vo svým klukovi. Umí vzít za práci.“

„A vy venku vždycky pracujete jen tak, s krátkým rukávem, Same?“ zeptal se Carella.

„Jo, dycky,“ přisvědčila paní Whitsonová.

„Ptal jsem se jeho,“ podotkl Carella.

„Jenom mu to řekni, synku.“

„Jo, dycky takhle,“ řekl Whitson.

„A když jste sem dneska dorazil, měl jste na sobě kabát?“ zeptal se Hawes.

„Ne, pane. Vojenskou bundu.“

„Vy jste sloužil v armádě?“

„Bojoval v korejský válce,“ oznámila paní Whitsonová. „Dvakrát byl zraněnej. A na levý noze nemá kvůli omrzlinám ani jeden prst.“

„Jo, pane, sloužil jsem v armádě,“ řekl Whitson tiše.

„A kde máte tu bundu teď?“

„Hodil jsem si ji tamhle dozadu na popelnice.“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulná strana

Věnování

Motto

1