Haemin Sunim

ilustrace Lisk Feng

Love for Imperfect Things: How to Accept Yourself in a World Striving for Perfection

Toto vydání vychází ve spolupráci s Penguin Books, imprint Penguin Publishing Group, divize Penguin Random House LLC.

Copyright © Haemin Sunim, 2016

English translation copyright © Deborah Smith a Haemin Sunim, 2018

Translation © Alena Švomová, 2019

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2019

ISBN 978-80-7565-596-7

Úvod

V životě se někdy stane, že narazíme na nějaký film a dojmy z něj v nás přetrvají velmi dlouho. Jedním takovým je pro mě film Teče tudy řeka. Odehrává se v polovině dvacátého století v překrásném prostředí Montany a vypráví příběh rodiny Macleanových, pro kterou je rybaření stejně důležité jako náboženství. Otec je presbyteriánský pastor a má dva syny. Starší syn, Norman, žije řádným životem a stane se univerzitním profesorem. Mladší syn, Paul, při své práci novináře v místních novinách začne hýřit; kvůli sázení se dostane do velkých dluhů a nakonec jej v jedné uličce ubijí k smrti. Otec, sužovaný hlubokou ztrátou, při nedělních bohoslužbách promlouvá ke svému shromáždění, přitom ovládá své emoce a vyzná se z lásky ke svému druhorozenému synovi. „Milovat můžeme zcela,“ říká, „i když zcela nerozumíme.“

Pro otce bylo těžké pochopit, proč musel jeho syn Paul žít nezřízeným životem. Kvůli tomu však nepřestal svého syna milovat – protože láska podle něj přesahuje hranice lidského porozumění. Na rozdíl od případů, kdy někoho milujete, jen když cítíte, že rozumíte tomu, co vlastně milujete, tento druh hluboké, trvalé lásky, jakou projevuje otec, nezaniká, ani když se milovaná osoba chová způsobem, se kterým nesouhlasíte. V hloubi srdce láska stále proudí – teče jako řeka.

Když pozorně nahlédneme do svých životů, uvidíme mnoho nedokonalých věcí, které jsou jako zrnka prachu na starém zrcadle. Jsou tam nejrůznější věci, které v nás zanechávají pocit, že jsme nespokojení a nešťastní: Naše slova se často liší od našich činů, naše vztahy jsou napjaté kvůli chybám, kterých se dopouštíme, naše nejpečlivěji připravené plány do budoucna nevycházejí. A jako by toho nebylo dost, během života zasadíme různé rány ostatním, ať úmyslně či neúmyslně, a kvůli tomu pak cítíme vinu a lítost.

Když se však podíváme na svou rodinu a přátele, je to stejné. Dítě, které neposlouchá, co mu říkají rodiče; vaši vlastní rodiče, kteří vám nerozumí; vaše manželka či manžel, kteří se nechovají rozumně. Když vaši blízcí přátelé nepečují o své zdraví, děláte si o ně starosti. Každé ráno ve zpravodajství vidíme, že svět zaplňují stále další boje, další nehody, další nesváry. Zdá se, že to nikdy neskončí.

A přece, ačkoli ve světě, ve kterém žijeme, nacházíme mnoho takových nedokonalých věcí, nemůžeme jinak, než je milovat. Protože naše životy mají až příliš velkou cenu na to, abychom je trávili v posměchu a nenávisti vůči tomu, co se nám nezamlouvá, čemu nerozumíme. S tím, jak duchovně dozráváme, si přirozeně rozvíjíme větší empatii a snažíme se vidět věci z pohledu druhých. To nás pak zase učí přijímat nedokonalosti ostatních i sebe samých s větším taktem a větší účastí, jako když matka bezpodmínečně miluje své dítě.

Shromáždil jsem své úvahy o tom, jak se učit pohlížet na svět i na sebe s větší dávkou soucitu. Inspiroval jsem se lidmi, kteří se se mnou podělili o své životní příběhy a otázky na mých veřejných přednáškách nebo na sociálních sítích; otevřeli mé srdce a prohloubili moji moudrost. Modlím se, aby se vám tato kniha stala přátelským pomocníkem ve chvílích zoufalství a přinesla vám pokoj v těžkých časech.

– Haemin Sunim

Škola zlomených srdcí, Soul

NEBUĎTE PŘÍLIŠ HODNÍ

Byli jste jedním z těch dětí, které dostávaly pochvalu za to, že jsou „hodné“? Snažili jste se tehdy usilovně být hodní tak, že jste vždy souhlasili s rodiči, učiteli nebo staršími příbuznými? I když to bylo někdy těžké, naučili jste se nestěžovat si a tiše to snášeli? A teď, když jste dospělí, ještě stále cítíte odpovědnost za to, abyste potěšili ostatní? Snažíte se neustále nevyrušovat a nezatěžovat druhé? Ale když se objeví někdo, kdo vám zkomplikuje život, snažíte se to prostě ignorovat nebo to vydržet, protože nemáte v povaze dělat nebo říkat něco, co by se mohlo někoho případně dotknout nebo v někom vyvolat nepříjemné pocity?

Setkal jsem se už s mnoha hodnými lidmi, kteří trpí depresí, panickými atakami a dalšími emočními poruchami kvůli obtížným mezilidským vztahům. Takoví lidé bývají většinou mírní, dobře vychovaní a ve vztahu k ostatním starostliví. Je to ten typ lidí, kteří se obětují a běžně staví přání jiných lidí nad svá vlastní. Proč, říkal jsem si, se tak dobří lidé často stávají obětí duševního a citového utrpení?

I já jsem byl jako dítě introvertní a poddajný, a proto mě často chválili, že jsem „hodný“. Hodný syn, který nedělá rodičům žádné problémy, dobrý student, který poslouchá své učitele – všechno, co jsem se z toho naučil, bylo, že být hodný je dobré. Když jsem ale odešel na vysokou školu, začal jsem mít pocit, že být pořád jen hodný by mohl být problém. Když jsem pracoval ve skupině se studenty, kteří byli chytřejší než já a byly to silnější osobnosti, zjistil jsem, že úkoly, kterým se každý chtěl tak nějak vyhnout, zbyly vždycky na mě. Neustále jsem si říkal, že je dobré být prospěšný, ale jak šel čas, začínalo mě to už dost stresovat. Když jsem si vylil srdce a otevřeně si promluvil s jedním starším kamarádem, který byl ve stejném programu, dal mi následující radu:

„Nejdřív buď hodný sám na sebe a až pak na ostatní.“

Bylo to, jako by mě zasáhl blesk. Až do té doby jsem si dělal starosti vždy jen o to, co si o mně myslí ostatní lidé. Ani jednou jedinkrát jsem pořádně nepomyslel na to, jak se starat sám o sebe nebo jak se mít rád.

Když říkáme, že je někdo „hodný“, často tím myslíme, že se ten člověk podřizuje vůli ostatních a není průbojný. Jinými slovy, lidé, kteří dokážou dobře potlačovat vlastní přání a podřizovat se ostatním, jsou často označováni jako „hodní“. Pokud mi někdo naslouchá a řídí se mými radami, přirozeně se mi takový člověk zamlouvá a považuji ho za hodného člověka. Zdá se, že označení „hodný“ někdy poukazuje na někoho, kdo myslí až příliš na druhé, než aby dokázal projevit svou vlastní vůli.

Ačkoli to tak není vždy, existuje určitý vzorec, jenž se dá vysledovat v našem vztahu s člověkem, který nás jako dítě vychovával, ať už to byl kdokoli. Mnoho z těch, kdo se takto drží stranou, vyrůstalo s dominantním otcem nebo velmi cílevědomou matkou. Nebo jako prostřední sourozenec, kterému se od rodičů dostávalo poměrně málo pozornosti, což v něm vyvolávalo silnou touhu získat si rodičovské uznání tím, že je ve všem poslechne. V některých případech, kdy vztah rodičů samotných není dobrý nebo kdy je dynamika rodiny nějakým způsobem zvláštní, jsou to i takoví lidé, kteří si vezmou za své zajistit štěstí svých rodičů tím, že budou „hodní“.

Problém však spočívá v tom, že pokud žijeme podle požadavků druhých, nevědomky opomíjíme svá vlastní přání a potřeby. Pokud jste jako dítě nevnímali své vlastní pocity, potlačovali je nebo je nepokládali za důležité, jako dospělí nebudete schopni poznat, co byste sami za sebe chtěli dělat nebo kým jako člověk jste. A pak, když se setkáte s někým, kdo se k vám chová nečestně nebo vám věci komplikuje – protože nevíte, jak správně vyjádřit vlastní pocity –, vztek, který by se měl obrátit vůči svému strůjci, zůstane uvězněný ve vás a nakonec se místo všeho obrátí proti vám. „Proč jsem takový idiot, že nedokážu pořádně vyjádřit, jak mi je, že se nedokážu ani otevřeně ozvat?“

Především si prosím zapamatujte tohle: Vaše pocity nejsou něčím, co byste měli jen tak ignorovat, ale něčím velmi podstatným. Vaše vnitřní pocity jen tak snadno nezmizí – jen proto, že se je rozhodnete potlačit nebo ignorovat. Mnoho psychických problémů vzniká, když se z potlačování stane zvyk a energie z potlačených emocí si nedokáže najít zdravou cestu ven. Tak jako stojatá voda začne zapáchat a bude jedovatá, stejné je to s našimi emocemi.

Ale ještě není pozdě. Od této chvíle, než se pustíte do toho, co po vás chtějí druzí, naslouchejte prosím svému vnitřnímu hlasu, který vám říká, co skutečně chcete. I když cítíte, jak vámi zmítají neustálé požadavky, pokud něco opravdu nechcete udělat, nesnažte se tím probojovat silou, až byste se vyčerpali natolik, že si už se situací nedokážete poradit. Místo toho se snažte docílit toho, aby ostatní pochopili, co cítíte – tak, že to vyjádříte slovy. Nemějte strach, že když se projevíte, druhý člověk vás přestane mít rád a váš vztah se tím naruší. Kdyby druhý člověk věděl, jak se skutečně cítíte, pravděpodobně by na vás nekladl takové požadavky.

I když všichni říkají „Dejme si všichni kávu,“ pokud vy chcete chai latté, je v pořádku se ozvat a říct: „Já si dám raději chai latté.“ Máme za to, že je dobré být hodný na druhé, ale nezapomínejte, že máte odpovědnost za to, abyste byli hodní nejdříve na sebe.

Naučte se dávat najevo, co cítíte,

aniž byste si s tím příliš lámali hlavu.

Je to dovednost důležitá do života úplně stejně

jako naučit se číst. Bez ní

se hromadí nespokojenost, propukají hádky

a vztahy mohou vybuchovat jako sopky.

Jste otrávení z toho,

že pracujete jen vy?

Pokud ano, neduste své pocity v sobě

a ozvěte se:

„Je pro mě těžké, když to dělám sama.

Můžeš mi s tím prosím pomoci?“

Pomalu a pozvolna díky tomu začnete

své pocity vyjadřovat snáze.

Když vás někdo požádá o nějakou službu,

nezapomeňte, že můžete říct:

„Je mi moc líto, ale nemůžu to udělat.“

Nemáte žádnou povinnost vzít na sebe úkol,

který by pro vás byl velkou zátěží.

A pokud ve vztahu vznikne napětí

kvůli tomu, že službu neprokážete,

nebyl to nikdy vztah,

který jste vůbec měli začínat.

Stejně jako v letadle

jste vyzváni nasadit

záchrannou kyslíkovou masku dítěti

teprve poté, co si ji nasadíte sami,

není nic sobeckého na tom,

postarat se nejprve o sebe.

Jen když budete šťastní vy,

dokážete udělat šťastnými lidi okolo sebe.

Stejně jako když jste zamilovaní

a chcete trávit čas jen s milovaným člověkem,

zkuste trávit čas sami se sebou –

zasloužíte si svou péči a pozornost.

Odměňte se chutným jídlem, dobrou knihou,

příjemnou procházkou s krásným výhledem.

Jako investujete do toho, koho milujete,

měli byste investovat sami do sebe.

Milý příteli: Protože máš v sobě něco,

co je nedokonalé nebo zničené,

můžeš tím získat motivaci, abys tvrdě pracoval

a překonal to – a nakonec

ti to může přinést úspěch v životě.

Může ti to také pomoci vylepšit

vztahy s ostatními a být soucitnější.

Nezoufej nad tím, co je na tobě nedokonalé.

Místo toho se na své nedostatky dívej s láskou.

Je v pořádku, že máte nedostatky.

Jak by naše životy mohly být bez poskvrnky

a bílé jako čistý list papíru?

Život si přirozeně vybírá daň

na našem těle, naší mysli i našich vztazích.

Než si zvolit život, ve kterém nebudete dělat nic,

protože se bojíte udělat chybu,

zvolte si raději život, který se nezdary

a bolestí zdokonaluje.

A na své já, které se s ním těžce potýká,

zavolejte nahlas: „Mám tě moc rád!“

„Pokud v sobě slyšíte nějaký hlas říkat:

,neumíš malovat‘,

pak za každou cenu malujte

a ten hlas ztichne.“

– Vincent van Gogh

Když jste na sociálních sítích viděli,

jak se vaši přátelé baví,

záviděli jste jim někdy?

Jednou z obvyklých chyb je

porovnávat, jak se cítíme uvnitř,

s tím, jak naši přátelé působí navenek.

Nevíme, co se našim přátelům odehrává v nitru,

ale jsme si dobře vědomi toho,

co se v nitru odehrává nám.

Vaši přátelé vám mohou závidět

na základě vašich příspěvků na sociálních sítích,

aniž by věděli, co se ve vašem životě

skutečně děje.

Všichni si ve svých srdcích nosíme tajemství,

o která se nelze jen tak snadno

podělit s ostatními.

Mohou se týkat nemoci, peněz,

sexuality, vztahů nebo rodiny.

Mohou vyvolávat hluboký pocit

méněcennosti, hanby, úzkosti nebo viny.

Ale díky tíži těchto tajemství

prohlubujeme svou pokoru a porozumění.

Nesuďte lidi podle toho, jak působí,

protože mohou mít obtíže, které nikdo nevidí.

Když se staráte v první řadě o sebe,

také svět uzná, že si zasloužíte,

aby o vás bylo postaráno.

Nepříjemně můžete působit ne proto,

že máte mnoho nepříjemných vlastností,

ale protože si myslíte, že je máte

– a proto vypadáte nejistě.

I když nějaké nepříjemné vlastnosti máte,

pokud jste se sebou spokojení a netrpíte rozpaky,

nebudete takový problém mít.

Pamatujte si, že tou nejpřitažlivější vlastností

je vaše sebedůvěra.

Je v pořádku neumístit se

na prvním, druhém ani třetím místě.

Neporovnávejte se s ostatními,

ale se svým starým já.

Mějte sami sebe rádi za upřímnou snahu.

A nepřestávejte sami v sebe věřit.

Zažíváte někdy pocit méněcennosti,

protože nějaká vaše sestřenice si vede lépe než vy?

Může být chytřejší než vy, chodit do lepší školy,

pracovat v lepší firmě. Pamatujte si ale,

že nikdo z nás neví, jak naše životy

nakonec skončí.

I když škola a práce mohou být měřítky úspěchu,

čím budete starší, tím méně budou důležité.

Skutečným vítězem je ten,

kdo je spokojený se svým životem.

„Proč by vám měla život ničit snadná kritika

těch, kdo vás neznají

nebo jim na vás nezáleží?“

– Seok-cheon Hong,

první veřejně známý Korejec,

který se oficiálně přihlásil k homosexualitě

Pokud se necháváte vyvést z míry kritikou,

pak budete postupně chřadnout

a nakonec nebudete schopní nic dělat.

A přesně v to vaši kritici doufají.

Nedovolte těm, kdo vás kritizují,

aby určovali váš osud.

Pokaždé, když se vaši kritici ozvou,

zakřičte hlasitěji:

„Říkejte si, co chcete, já se nevzdám!

Uvidíme, kdo bude mít nakonec pravdu.“

Pokud začnete věřit tomu,

co o vás říkají ostatní,

jejich vůle vás začne ovládat.

Ne všechno, co se objeví ve vaší mysli, je pravda.

Nedovolte, aby názor někoho jiného

řídil váš život.

Zasloužíme si být milováni

ne kvůli tomu, co děláme dobře,

ale protože jsme vzácné živé bytosti.

I když nedosáhnete

dokonalosti, jakou svět vyžaduje,

vaše existence má už tak svou cenu

a zaslouží si lásku.

V Indii je „Namaste“ obvyklým pozdravem,

asi jako naše „ahoj“.

„Namaste“ má ale krásný význam.

Znamená to „Božská bytost ve mně

se klaní božské bytosti v tobě.“

Jsme mnohem větší a posvátnější,

než si myslíme.

STAČÍ UŽ TO, ŽE JSTE

K mé radosti mě několik skupin buddhistů z Nového Zélandu a Austrálie pozvalo, abych přijel přednášet o dharmě. Poprvé v životě se mi tedy stalo, že jsem překročil rovník a odletěl do Aucklandu a Sydney. Ačkoli to ze Soulu bylo daleko, na ten výlet jsem se těšil, protože to pro mě měla být také příležitost navštívit svého nejbližšího přítele z vysoké školy, se kterým jsem studoval ve Spojených státech. Poté, co získal titul Ph.D., vrátil se zpátky do Austrálie a stal se profesorem. Od chvíle, kdy jsem mu slíbil, že ho navštívím, uplynulo už přes deset let. Pokaždé, když jsem se díval na vánoční pohlednici od něj, která s železnou pravidelností přicházela vždy ke konci roku, jsem si vzpomněl na slib, který se mi zatím nedařilo splnit. Teď, když se konečně naskytla příležitost, jsem se opravdu těšil, že ho zase uvidím.

Počasí na druhé straně rovníku bylo opakem toho, které panovalo v Koreji. Teplota v den mojí přednášky byla přes třicet dva stupňů Celsia. A dozvěděl jsem se, že pokud chcete mít na jižní polokouli dům, ve kterém bude hodně světla, musíte vybírat takový, který je orientován na sever. Také řeky tu proudí spíše směrem k severu než k jihu a na noční obloze je místo Velkého vozu vidět Jižní kříž. Ačkoli šlo doslova o polární protiklad místa, kde jsem žil, nepřipadaly mi Nový Zéland a Austrálie tak cizí, jak jsem nejspíš očekával – hlavně, co se týče lidí. Protože jsem dobře věděl, jak osamělý a hektický je život v moderních městech, bylo mi ctí, že jim mohu nabídnout nějaká slova útěchy a moudrosti.

Když byly všechny ty přednášky za mnou, zamířil jsem do domu svého přítele. Zazvonil jsem a on otevřel dveře a pozdravil mě se širokým úsměvem na tváři. Podali jsme si ruce a objali se, jako to dělají členové jedné rodiny, které nadlouho rozdělila válka v Koreji. I když uplynulo deset let, vypadal téměř stejně, jen mu trochu prořídly vlasy a maličko přibral. Byl stejně vstřícný a srdečný jako vždycky, a protože jsem z dob studia znal i jeho manželku Jane, cítil jsem se v jejich společnosti příjemně.

Po večeři jsme při západu slunce popíjeli na terase čaj a hlasitě jsme se smáli tomu, že už jsme vlastně lidé středního věku. V srdci jsme ještě stále byli studenti; nemohli jsme uvěřit tomu, že se z nás stali muži po čtyřicítce. Jako staří přátelé jsme se bavili otevřeně a dávali jsme volný průchod svým vnitřním pocitům. Staří přátelé nemají potřebu dávat na odiv nějaký svůj falešný obraz; můžete je přijímat takové, jací jsou, a sdílet s nimi své opravdové já. On pro mě právě takovým přítelem byl. Pověděl mi o všem, co se událo během uplynulých deseti let, a mluvil tak dlouho, dokud se nedostal k tomu, co ho znepokojovalo v poslední době.

Pamatoval jsem si, že býval vždycky hodně úzkostný, i když k úzkosti nebyl žádný zvláštní důvod. Řekl mi, že se mu úzkosti v poslední době zhoršily, a aby je zahnal, začal tvrdě pracovat. Jane si dělala starosti, že pokud to tak půjde dál, utrpí tím jeho zdraví. Každý večer pracoval na počítači, i po půlnoci; v noci se málokdy pořádně vyspal a pořád měl spoustu práce. Usilovnou prací si samozřejmě vysloužil uznání v akademickém světě a brzké povýšení na univerzitě, avšak nejenže nedokázal přestat pracovat, ale pokaždé, když neměl co dělat, propadal úzkostem.

Padla noc a venku se ochladilo. Šli jsme dovnitř, aby na nás nešli komáři, a sedli jsme si na gauč. Můj přítel pustil nějakou tichou hudbu a nalil si skleničku vína. Pověděl mi, že měl těžké dětství. V očích světa dosáhl jeho otec úspěchu, ale svůj stres z práce přenášel na rodinu. Z otce se stal jiný člověk, a když se napil, býval agresivní. Dokonce mého přítele bil. Můj přítel se kvůli tomu doma cítil, jako by chodil po tenkém ledu. Když byl jeho otec v takovém stavu, jeho matka odcházela z domu, aby se mu vyhnula, a můj přítel se v její nepřítomnosti musel starat o své mladší sourozence a předstírat kvůli nim, že je to všechno jen hra. Tehdy začínal trpět stále větší nervozitou, protože nikdy nevěděl, kdy se jeho otec napije a dostane záchvat vzteku.

Když jsem si uvědomil, jak můj přítel v dětství žil, domyslel jsem si, kde asi mají původ jeho úzkosti a workoholismus. Protože jsem mu chtěl pomoci, jak to jen bude možné, opatrně jsem k němu promluvil. „Každý člověk je v jiné situaci, a tak je těžké dělat nějaké jednoznačné závěry. Ale jednou ze známých příčin, proč se z lidí stávají workoholici, je to, že vyrůstali s pocitem, že si nezaslouží pozornost svých rodičů, pokud neudělají něco velkého – což je protikladem toho, když člověk cítí, že ho milují a stojí o něj bezpodmínečně. Bývá to také případ dětí úspěšných rodičů, kteří jsou příliš zaneprázdnění vlastním životem a o životy svých dětí projevují jen malý zájem. Aby si takové děti získaly pozornost svých rodičů, cítí se neustále pod tlakem, aby dělaly věci, které jejich rodiče potěší. Jinak mají pocit, že je nikdo nemůže mít rád a že jejich činy nemají žádný smysl. Ve tvém případě to vypadá, že sis tenhle trvalý pocit úzkosti vypěstoval kvůli tomu, jak násilně se tvůj otec choval pod vlivem alkoholu...

Konec ukázky

Table of Contents

Přední tiráž

Úvod

Kapitola 1