Macecha

Vyšlo také v tištěné verzi

Vyrobeno pro společnost Palmknihy - eReading

Claire Seeberová

Macecha – e-kniha

Copyright © Mladá fronta, a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Přeložila Helena Hartlová

THE STEPMOTHER

Copyright © Claire Seeber 2016

Translation © Helena Hartlová, 2019

ISBN 978-80-204-4854-5 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-204-5668-7 (ePDF)

ISBN 978-80-204-5667-0 (ePub)

ISBN 978-80-204-5669-4 (Mobi)

Celé mé rodině – vám VŠEM,

ať už jste vlastní, nebo nevlastní!

Pověz mi zrcadlo, kdo je v naší zemi

nejkrásnější mezi všemi?

Wilhelm Grimm,

Sněhurka a sedm trpaslíků

Prolog

Byl jednou jeden král a ten se oženil. Brzy po svatbě se nové královně narodila překrásná dcerka. Královna na holčičku pohlédla a spatřila vlásky černé jako eben, pleť bílou jako sníh a rtíky rudé jako růže, které se pnuly okolo oken zámku. Čistý, nedotčený sníh měla královna ze všeho nejraději, a proto dala děťátku jméno Sněhurka.

Nedlouho po křtu královna zemřela na záhadnou nemoc.

Zajímalo by mě, co to bylo.

(Není ale pravda, že některé ženy – možná mnoho žen – nemají rády jiné krásné ženy – zvlášť ty mladší? Nebo je to také jen pohádka, zřejmě vymyšlená muži?)

Každopádně odbíhám…

Král byl smutný a osamělý, což se mužům v jistém věku stává, a tak se nepříliš dlouho po královnině smrti znovu oženil s velice krásnou ženou, která působila příjemným dojmem. Stala se novou královnou – a samozřejmě Sněhurčinou macechou.

A všichni víme, jak to s macechami bývá, že?

Ach ano. Moc dobře víme, jaké jsou.

Nebo ne?

MARLENA

Tohle není ten příběh, že ne?

Nemá to být ten příběh – pro žádnou z nás dvou.

Můj dech připomíná vzlyky, vybíhám z vlaku a běžím po nástupišti, vzhůru po schodech na lávku pro pěší, kolem lidí, kteří si jdou klidně za svým jako kterýkoli jiný den – kolem cestujících, kteří ode mě odvracejí pohled, jako bych byla nepříčetná.

Vlastně tak trochu nepříčetná jsem, ve svém zoufalství.

Na druhé straně zase sbíhám dolů, proplétám se mezi zábradlími a vybíhám do toho neznámého města.

Kde tu sakra mají stanoviště taxíků?

Nacpu se do první žluté drožky, kterou uvidím, a celou dobu, kdy tak strašně pomalu – mučivě pomalu – vyjíždí z města na venkov, se modlím.

Odkud se všechen tenhle venkov vzal? Já venkov nesnáším.

Přes pole a louky do městečka, mezi sady do kopce. Připadá mi to jako ta nejdelší jízda, jakou jsem kdy zažila – nemá konce…

A celou tu dobu se modlím, aby to byl jenom sen.

Celou tu dobu nemůžu tak docela popadnout dech, pokaždé se mi drsně zarazí v hrdle. Nemůžu tomu uvěřit. Nemůžu. Nechci. Nemůžu.

Když tam dorazím, pořád nic nevědí, a tak zakláním hlavu a dělám, co jsem ještě nikdy neudělala. Křičím k obloze, k nebesům, do světa. Vždycky jsem všechno držela v sobě, svůj strach i vztek, teď je ale vykřičím.

Jenže to nepomáhá; ani vzdáleně, ani docela nepatrně.

A později, když toho vyjde najevo víc, se zapřísahám, že dám celej tenhle šílenej binec do pořádku – zjistím pravdu. Jistěže ano. Přede mnou se neschovají, to ani náhodou.

Není na zemi místo, kam by se tahle ohavnost přede mnou mohla schovat.

JEANIE

28. listopadu 2014

Tenhle starý dům je jako živý. Cítila jsem to, hned jak jsem do něj poprvé vstoupila. Jako by spáry mezi cihlami tiše dýchaly, jako by tahle budova dokázala cítit. Teď stojím před velkými vchodovými dveřmi s robustními starými zámky, klíče k nim držím prvně v ruce a jen stěží dokážu uvěřit, že je to můj domov.

Dům je z šedého zdiva, hranatý a přikrčený, se sloupky okolo oken, jeho základy postavili v alžbětinských dobách. V průběhu staletí byl dostavován a modernizován: oblouk nové příjezdové cesty, kovaná brána rozhodně bránící vstupu nezvaných, rudé a bílé růže okolo masivních dřevěných dveří. Věžička s jedinou špicí postavená na jedné straně střechy se zoufale natahuje k tmavnoucí obloze, zatímco se přes zastíněný srpek nového měsíce žene mohutný mrak.

Na svoje první setkání s domem nikdy nezapomenu. Naprosto přesně se mi vybavuje, jak jsem poprvé překročila jeho práh v Matthewových stopách, jak omráčená jsem byla a jak mi bušilo srdce.

Zdá se, že jsem doma.

Včera odpoledne, v realitní kanceláři na nábřeží, vmáčknuté mezi starou pasáží a rybím bufetem na rohu, jsem z ošoupaného starého kroužku s přívěskem znamení Panny – který mi Frank hrdě věnoval k Vánocům, když mu bylo deset – oddělila klíč k bytu číslo 9 v Marine Buildings a vrátila jsem ho. Skoro jsem přitom nemohla polknout. Skoro, ale ne docela.

Měla jsem sice nervy z toho, co přijde, stejně ale nemůžu říct, že by mně bylo příliš zatěžko rozloučit se s ušmudlanou chodbou neustále páchnoucí kočičí močí, navzdory mým nejlepším snahám přehlušit ji osvěžovači vzduchu nebo potpourri. (Vloni se Frank tak zoufale snažil puch zamaskovat před novou přítelkyní, že to tam celé málem podpálil vonnými tyčinkami.)

Rozhodně nebudu postrádat plesnivou skvrnu ve tvaru ledního medvěda nad oknem v ložnici ani sprchu, z níž začala s železnou pravidelností vždycky v polovině mytí vlasů téct ledová voda –, ale navzdory všem chybám to byl dlouhou dobu domov. Frankie a já jsme na něj byli zvyklí.

Jistě, druhá ložnice nebyla dost velká, aby se v ní otočila myš. Balkon byl malý a nikdy stylový, navzdory mému udatnému snažení s rostlinami a dvěma pruhovanými křesílky –, ale už jen to, že tam byl, mi dávalo možnost posadit se a koukat na moře, někdy celé hodiny, které uplynuly nepozorovány; moře, jež mě stejným dílem děsilo a přitahovalo.

V hloubi duše už jsem ale byla pryč. Dveře od bytu jsem zavřela s větší rozhodností, než jakou jsem cítila, a zaklepala jsem na Elsie. Když mi nepřišla otevřít, postavila jsem jí juku a lopatkovec za dveře, nejistá, jestli odjela k neteři nebo jestli pro ni byla představa loučení stejně bolestná jako pro mě.

Poslední poštu jsem si nacpala do tašky – přesměrování začne fungovat od zítřka – a naposledy jsem za sebou zavřela domovní dveře.

Rychlost, jakou se můj život měnil, mi připadala neskutečná a ohromující, tentokrát ovšem pozitivně. Skoro jsem tomu nemohla uvěřit.

Poté, co jsem v realitce odevzdala klíče, jsem se vydala autem do Shorehamu, abych tam strávila svou poslední noc na jižním pobřeží. Seděly jsme s Judy v jejím neutěšené bytě v prvním patře, pod kroutící se reprodukcí lilií od nějakého francouzského malíře, a připily si teplým Sauvignonem na nové začátky. Teprve po pěkné řádce „žertovných“ dloubanců, které příliš žertovné nebyly, mi došlo, že jsem ji naštvala. Moje svatební šaty visící v její stísněné chodbě na ni zjevně působily jako rudý hadr na býka. Zalitovala jsem, že jsem je nenechala v autě – vzala jsem je nahoru ze strachu, že by pro místní nenechavce byly příliš velkým lákadlem.

„Fantastická startovní čára, svatba.“ Judy si chrstla další víno do zpola plné sklenice a moji dolévala tím, co v lahvi zbylo. „Taky jsem mohla potkat toho pravýho, kdybys mě pozvala.“

„Jenže tam nikdo takový nebude.“ Zakryla jsem si skleničku rukou, takže mi sedlina protékala mezi prsty. Bude tam jen Frankie a Marlena a pochopitelně dvojčata. „Nechystáme žádnou slavnost nebo něco, Jude, vážně. Nic na ten způsob.“

Byla to pravda. Svatba bude skutečně maličká a soukromá. Jen naši nejbližší – a to ani u jednoho z nás není mnoho lidí; a já si představuju, že obě rodiny propojíme a sjednotíme jako v seriálu Brady Bunch, jen v podstatně menším měřítku.

„Takže tvůj pohádkový princ nakonec přijel, co? Jen doufám, že je krapet víc okouzlující než ten poslední,“ zamumlala Judy a vyprázdnila svou skleničku až moc rychle. „Doufejme, že on tisku nic neprodá. A že v podkroví neschovává šílenou manželku. Panebože, jen si to představ!“ „Myslím, že takový není.“ Úsměv mi začal tuhnout. Matthew skutečně má bývalou manželku – to se nedá popřít –, pokud ale vím, není šílená a nežije v podkroví.

Janu Eyrovou jsem v tomhle pololetí znovu vyučovala v maturitním ročníku gymnázia, kde jsem zaskakovala za učitelku na mateřské, a tu práci jsem dostala jen díky tomu, že tam teď působil můj bývalý vedoucí oddělení, který to místo zoufale potřeboval na poslední chvíli obsadit, a tak se nade mnou slitoval a zaměstnal mě.

Ne, mezi životem zanícené mladé vychovatelky a tím mým žádné paralely nebyly. Naprosto žádné.

Rozhodně bylo načase zalehnout na proleželý rozkládací gauč, jinak by Judy spustila o tom, že všichni muži jsou mizerové, a odněkud by vylovila lahev zvětralého dezertního vína. Nepotřebovala, abych jí předhazovala, jaké jsem měla štěstí, ani abych jí připomínala všechna traumata, kterými už jsem si prošla a díky kterým bylo tohle mé nové dobrodružství ještě mimořádnější a výjimečnější.

A já rozhodně nepotřebovala začít myslet na to, co jsem Matthewovi zatím tak docela neřekla. To můžu řešit později.

No ne?

Probudila jsem se brzy, rozlámaná a ztuhlá z laciného rozkládacího gauče, s nepatřičným spěchem jsem se vykradla od Judy z bytu a nechala za sebou jen poděkování na kusu papíru. Odcházela jsem s poněkud nakyslou pachutí našeho přátelství v ústech.

Nejsem si jistá, že je naše přátelství jedním z těch, které moje stěhování přestojí. Skomíralo už od mého loňského náhlého, vynuceného odchodu ze Seabornu. Nejspíš jsem byla Judy prostě jen vděčná za to, že se ke mně neobrátila zády jako většina ostatních kolegů. (Řekněme jen, že při mém odchodu rozhodně nikdo nevybíral peníze na dárek.)

Upřímně řečeno, během těch hrozných měsíců jsem přátelství brala, kde se dalo. Judy ke mně přilnula před pár lety. Tehdy jsem se slitovala nad tím, v jaké izolaci je ve sborovně kvůli svým konzervativním názorům. Po mém odchodu jsme si spolu občas daly teplý cider, mám ovšem podezření, že se se mnou scházela hlavně proto, že se díky tomu, jak hluboko jsem spadla, cítila o něco spokojenější s vlastním životem.

Tiše jsem za sebou zavřela dveře.

Venku jsem na tváři ucítila vlhký, slaný vzduch. Chvilku jsem zůstala stát a vychutnávala si ho spolu s křikem mořských racků připomínajícím mňoukání koťat. Moře bylo hned na konci ulice a já uvažovala, že zajdu na pláž a naposledy se podívám – den byl ale šedivý a při pohledu na hodinky jsem si řekla: Mám před sebou něco nového. Frankieho vlak měl přijet v jedenáct.

Otočila jsem se k moři zády a došla k autu. Navzdory mému předsevzetí to na mě působilo velice konečným dojmem.

Za doprovodu Joplinové a Mitchellové jsem vjela na dálnici M23. Můj žaludek samou nervozitou a vzrušením předváděl kotrmelce. Stejně jsem ale cítila něco víc než jen nádech smutku, navzdory tomu, co se tady před osmnácti měsíci stalo. Brighton byl naším útočištěm celých dvanáct let, od té doby, co Simonovi vyměřili trest. Věděla jsem, že mi tohle místo bude hrozně chybět.

Bylo ale načase odsunout takové myšlenky stranou; přišel čas začít nanovo. Ne každý dostane takovou druhou šanci na štěstí, připomínala jsem si pevně a osolila Janis v jejích výškách.

V Berkhamstedu jsem zjistila, že Frankův vlak má zpoždění, a tak jsem seděla před nádražím v autě s kafem v ruce a přemítala o tom novém místě, kam se chystáme vydat. Takové úhledné městečko v porovnání s pulzujícím městem roztahaným podél jižního pobřeží, s jeho gay bary a rozlučkovými večírky, rušnými uličkami a neonovým lunaparkem na slavném molu. Berkhamsted naproti tomu není v jakémkoli ohledu bohémský, okázalý ani městský – je to dokonalá, spořádaná periferie.

Z auta jsem pozorovala úhledné rodinky vysedající z SUV a hlouček zámožných starších párů v béžovém oblečení mířící do supermarketu Waitrose. Naproti přes ulici zabíhaly do kaváren nastrojené maminky přilepené k chytrým telefonům, na nohou vysoké boty z beránka a na sobě umělé kožichy. Bylo to všechno tak pěkné – možná se sem hodíme jako pěst na oko, můj syn a já.

Popravdě řečeno už jsem nestála o žádnou pozornost, o další šepot a pochechtávání, o další kradmé pohledy z druhého chodníku.

Co je ale vlastně pěkné? Podle mých zkušeností bývají věci až příliš často pěkné jen napovrch. Pod ním zpravidla leží sutiny.

Moje úvahy utnul Frankův příjezd. Hned mě neviděl, když ve svých úzkých džínách a odřených converskách vyklusal z nádraží, stará plátěná větrovka mu visela z úzkých ramen, a já ho s radostí pozorovala.

„Páni, stýskalo se mi.“ Pevně jsem syna sevřela v náručí, šokovaná tím, jak je vysoký – ještě vyšší, než když před třemi měsíci odjížděl na univerzitu do Hullu a mně lámalo srdce, že za sebou nechává hnízdo docela prázdné: zůstala jsem v něm sama.

„Neříkej to, mami,“ zašklebil se.

„Co?“

„Tys ale vyrost!“

Tak jsem to neřekla – jen jsem se na něj usmála. Ten den mi ale znovu přišla na mysl otázka: Oddala bych se Matthewovi tak naplno, kdyby se Frankie nesbalil a neodjel na sever?

Teď se uvolnil z mého sevření a hodil si batoh na rameno, a já si všimla, že mu z rukávu bundy vykukuje nové tetování. „Nová kérka?“ popíchla jsem ho a on mi přejel rukou po vlasech.

„Jo, tak nějak.“

V autě mi pověděl o nových kamarádech, o posluchárnách a potom konečně, že neví jistě, jestli si vybral správný obor. „Uvažuju o tom, že bych přešel na hudební produkci,“ řekl. „V tom se vidím víc.“

A jak jsme se blížili k Malum House, zase se mi navzdory jeho povídání obrátil žaludek. Těšila jsem se, že Frankiemu ukážu jeho nový domov. Vyhlídka na to, že mu dám něco víc, než o čem jsme kdy snili, byla lákavá – najednou mě ale přepadla hrůza.

Co když spolu nebudou vycházet?

Jasně, když nás Matthew párkrát navštívil v Brightonu, byli v pohodě a vycházeli spolu dobře, to byla pravda. Povídali si o fotbale a trochu o muzice, přestože se každému líbí docela jiná. Jenže – co když…

Matthew otevřel dveře dokořán ještě dřív, než jsem vůbec stačila zaklepat a uklidnit své nervy, byl samý úsměv, s navlhčenými tmavými vlasy, ve starých vyšisovaných džínách. Ve velké bílé kuchyni nás čekala čerstvě uvařená káva s croissanty. Vedl nás dovnitř a jeho snaha, abychom se tu oba cítili jako doma, byla zjevná; mě políbil a Frankieho žoviálně poplácal po zádech.

„Vítejte v Malum House,“ řekl a upíral na mě přitom pohled svých oříškových očí. Můj žaludek udělal přemet – tentokrát vzrušením.

„Hezký.“ Frank si odnesl hrnek k francouzskému oknu. „Parádní výhled. Co je vlastně Malum zač?“

„Dům byl postavený v sedmnáctém století na místě někdejších sadů farmy Malum.“

„Hm, takže je pořádně starej.“ Frankie uvážlivě pokýval hlavou.

Teď byla řada na Matthewovi, aby se zašklebil. „Malum je latinský výraz pro ‚jablko‘.“

„Aha,“ řekl Frank. Potom se zašklebil on a přiznal: „Vlastně jsem latinu nikdy nedělal. Jeden rok španělštiny mi docela stačil.“

„No, myslím, že latinu dělal málokdo z nás.“ Matthew byl laskavý.

Zatímco byl Frank v koupelně, Matthew si mě k sobě přitáhl a s vervou mě začal líbat. Když jsem se mohla konečně znovu nadechnout, najednou mě přepadl zvláštní stud. Zabořila jsem tvář do jeho kašmírového svetru. Pevně mě sevřel v náručí.

„Nemůžu uvěřit, že jsem vážně tady,“ zašeptala jsem. Připadá mi to jako sen.“

„Taky tomu nemůžu uvěřit,“ zamumlal mi do vlasů, „a děkuju Bohu, že zase někam neodjíždíš.“

„Vážně?“ Bylo to, jako bych se potřebovala štípnout. S žádným mužem jsem se ještě takhle necítila. Dokonce ani…

Dokonce ani s tím ďáblem, co mě ještě pořád straší.

„Vážně, kotě.“ Matthew mě políbil na temeno hlavy. „Jsi tak hodná, Jeanie. Budeš moje záchrana – vím to.“

A já si to pro tuhle chvíli vychutnávala. Pro tuhle chvíli jsem si dovolila vychutnávat si ten nezvyklý, návykový a exotický pocit. Protože jsem věděla, navzdory všem svým velkým nadějím jsem věděla, že to zřejmě nemůže vydržet. Teď jsem na to ale odmítala myslet…

Když se Frankie přišoural zpátky a snědl croissant skoro na jedno polknutí, Matthew mě pustil a navrhl prohlídku domu. „Měli bychom Frankovi ukázat jeho nový domov, co říkáš, Jeanie?“

„Super.“ Frankie se zadíval na další croissant a já ho jemně postrčila k jeho batohu.

„Chceš vidět svůj pokoj?“ zeptala jsem se.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Přední tiráž

Prolog

MARLENA

JEANIE