TIRÁŽ

This book has been published with the support of the © POLAND Translation Program

Copyright © by Mariusz Szczygieł, 2018

Translation © Helena Stachová, 2019

Photography © Tomki Němec, 2019

Typography © Michal Puhač, 2019

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být rozmnožována a rozšiřována jakýmkoli způsobem bez předchozího písemného svolení nakladatele.

Druhé vydání v českém jazyce (první elektronické)

Z polského originálu Nie ma přeložila Helena Stachová

Redakce Jaroslava Jiskrová

Fotografie Tomki Němec

Obálka, grafická úprava, sazba a konverze do elektronické verze Michal Puhač

Vydala v roce 2019 nakladatelství Dokořán, s. r. o., Holečkova 9, Praha 5, dokoran@dokoran.cz, www.dokoran.cz,

a Jaroslava Jiskrová – Máj, Štichova 25, Praha 4, jiskrovajaroslava@gmail.com

Dokořán

ISBN 978-80-7363-972-3 (pdf)

ISBN 978-80-7363-973-0 (epub)

ISBN 978-80-7363-974-7 (mobi)

(pdf – 1032. publikace, 313. elektronická

epub – 1033. publikace, 314. elektronická

mobi – 1034. publikace, 315. elektronická)

Jaroslava Jiskrová – Máj

ISBN 978-80-7574-006-9 (pdf)

ISBN 978-80-7574-007-6 (epub)

ISBN 978-80-7574-008-3 (mobi)

(pdf – 108. publikace, 54. elektronická

epub – 109. publikace, 55. elektronická

mobi – 110. publikace, 56. elektronická)

V této knize není nic vymyšlené. Kdybych si vymýšlel, byla by daleko zajímavější.

Autor

OBSAH

Věnování

Čtení stěn

Jerzy Szczygieł v Praze

Ewina bilance

Klobouk pro svět

Správná rubrika

Vyřazování

Jakýs tajný škůdce

Řeka

Kompot před koncem světa

Dopis po konci světa

Voják

Pustily barvy

Mnoho chlapských scén

Třicátá noc

Malá skica o NENÍ Ediho Hily

Hvězda mezi vilami

Výbuch bomby času

Důsledky poznámek o NENÍ pánů Zeiského a Vargy

Přivlastňování

Procházka s Jackem

Roztomilý a poslušný

Život po životě mé reportáže

Mšice

Zápisky z hovoru u limonády

Nejkratší přednáška Hanny Krallové o NENÍ

Reportáž

Věci se prostě stávají

Poslední slovo

Literatura

Poděkování

VĚNOVÁNÍ

Od doby, kdy jsem v roce 2006 – bohužel s několikaletými pauzami – začal sbírat materiál pro tuto knihu, zemřelo mnoho osob, které mi byly blízké. Většině z nich jsem vyprávěl o své práci na Není. Některým jsem o tom neřekl, ale všem jsem chtěl knihu darovat, až vyjde.

Právě těm knihu Není věnuji.

Jsou to:

Elżbieta Bednarkiewicz

Maciej Firlej

Viola Fischerová

Krystyna Goldbergowa

Joanna Hornik-Grabowiecka

Kora

Lidia Ostałowska

Iwona Ostapkowicz

Gayga

Tomasz Stańko

Leonard Talmont

Teresa Torańska

Zprávy přicházejí nezvány a je jich víc a víc. Rády se objevují po e-mailu nebo messengeru. Čím jsem starší, tím jsou početnější.

Zemřel/Zemřela

Když takovou zprávu dostanu, říkám si: bude u mě bydlet další člověk.

Napsal jsem sestřenici zmíněné Iwony Ostapkowicz: „Pamatuji se, jak jsme ji s mým přítelem pozvali na večeři. Oba už nežijí… Chtěl bych vědět, jestli se jejich vědomí někde vznáší. Ale obávám se, že vědomí zhasne, jakmile je už nemůže oživovat chemie mozku. Mohou žít jen v naší paměti – a budou žít. Iwona také bude bydlet u mne.“

Zprávy přicházejí nezvány a je jich víc a víc. Rády se objevují po e-mailu nebo messengeru. Čím jsem starší, tím jsou početnější. Tak tomu bude až do chvíle, kdy už žádnou zprávu nedostanu.

Pak budu bydlet u někoho z vás.

ČTENÍ STĚN

1.

Ve vagoně nebyl skoro nikdo, to mi nebylo příjemné. Byl to podobný pocit jako lítost, když člověk zjistí, že ten večer není v televizi nic.

Metro je v každé zemi jevištěm i hledištěm současně. Mám rád rychlou změnu obsazení. Mám rád pocit, že týž herec nikdy nebude hrát dvakrát. Leda náhodou, ale je malá šance, že by si toho někdo všiml. Obsazení je totiž v té hře tak početné a jeviště tak veliké, že těžko zaznamenáme, že by táž osoba přišla podruhé. Nikdo nehraje hlavní roli, žádný režisér nevnucuje svůj vkus. Je to nejdemokratičtější divadlo světa, protože jedině divák rozhoduje, na koho se dívá. Žádný rozhovor nelze vyslechnout do konce. Divákovi je souzeno sledovat nekonečné divadlo, v němž nezazní celá věta od velkého písmena po tečku na konci. Pointy vyzní málokdy. „Rusáci už skoupili celý Karlovy Vary, dovedete si to představit, paní?“ „Já si dávám velkej pozor,“ odpovídá paní. Příchod nových herců nás bohužel donutí smířit se s tím, že dialog uvadl. Můžeme si myslet, že pointa byla právě tohle. Co měla znamenat? Jak ji interpretovat? Ten úkol musíme vyřešit, než dojedeme do další stanice a k novému dějství.

V metru mívám pocit, že mám co dělat s literárním materiálem náročným jako avantgardní próza, dramatik probudí mé očekávání, ale nenaplní je. Nejčastěji bývá vagon divadlem pantomimy, ne dramatu. Účinkující mají němé role, nabízejí mi jen řeč svých těl. Předvádějí úsilí o to, jak se udržet na pohyblivém, nestabilním jevišti. Pohled na práci jejich svalů, aby neupadli a nepoložili roli – to může být velký požitek. Ale největším zadostiučiněním je pozorovat ty, co sedí. Pokud je stojící herec krásný ve svém usilování, pak je sedící herec krásný ve svém neusilování. Tím skýtá velmi osobní portrét. Sedící herec jako by ztrácel pocit, že stále ještě hraje. Už nevtahuje břicho. Je-li to žena, nevypíná obličejové svaly. Je-li to muž, nedrží hlavu vztyčenou, aby co nejméně lidí vidělo bílý plátek kůže v jeho vlasech. Sedící herec bez jevištního partnera je odkázán sám na sebe, čiší z něho bezradnost. Ta bezradnost se kumuluje ve faldech jeho pokožky, které je dobře vidět nad jeho hýžděmi, pokud sedí tak, abychom ho mohli pozorovat ze strany. V téhle situaci se s faldy nedá nic dělat. Je to obraz ochablosti jeho vůle a v divákovi jako já budí soucit. A když ještě k tomu přimhouří herec oči, i kdyby se nevímjak snažil od obecenstva izolovat přehradou svých očních víček, může to obecenstvo brát jinak. A teď ho máme! Jsou diváci, kteří právě na takovou chvíli čekají. Jako by tušili, že mezi stanicí Můstek a Malostranská začne herec vypouštět na svobodu svého ducha, který před našima očima vylétne z tunelu metra. Mhouřit oči na veřejnosti je téměř intimní záležitost. Výraz tváře se změní a mám dojem, že se každý herec, i ten, co hraje padoucha, stává se zavřenýma očima zosobněnou mírností a laskavostí.

Ale to se možná zdá jen mně, protože bych rád viděl všechny lidi se zavřenýma očima. Mám nepřekonatelný dojem, že to dává pocit moci. Ten, kdo se dívá, má nadvládu nad tím, kdo se nedívá. Anebo snad herec se zavřenýma očima čeká, co mu divák udělá? Je připraven na všechno?! Na polibky od neznámých lidí i na pár facek?

2.

Vůz nebyl plně obsazený. Dvojice studentů seděla příliš daleko ode mne, než abych se cítil jako v lóži. Ukázalo se, že chvíli nebudu mít co dělat s divadlem, ale přímo s literaturou. Na stěně vagonu jsem spatřil tabuli, takovou, na jaké se obvykle vylepují reklamy. Tenkrát jsem se učil česky, asi proto jsem se rád zkoušel, jestli rozumím celému textu. Začal jsem číst o tom, že za chvíli někdo vyjde ze stínu kaštanů.

Za chvíli už nepůjdu ve stínu kaštanů

a ptačího zpěvu

ale po horké silnici

s kopce za zatáčkou

odkud se uvidím

jak hledím ve stínu kaštanů

na sebe jdoucí v klobouku

po černé silnici

odkud se vidím

jak si za zatáčkou

mizím navždycky

z očí

Přečetl jsem báseň jednou, podruhé a potřetí, abych se ujistil, zda se pokaždé bude dít totéž. Když jsem četl „v klobouku“, cítil jsem nepříjemné pohlazení ve střevech, jako by je organismus dráždil vlastním elektrickým proudem.

Báseň byla ve vagoně metra vyvěšena v rámci akce Poezie v metru a byla podepsána jménem Viola Fischerová.

Než jsme dojeli do stanice Anděl, přečetl jsem ten text několikrát, už jsem ho asi uměl nazpaměť, ale přesto jsem si ho přepsal do zápisníku. Režisér najednou vpustil do vozu desítky statistů, vrazila do mě nějaká žena. Tabuli s básní mi zakryl policista. „Stanice Smíchovské nádraží.“ Policista vystoupil. Já, sešit na kolenou a spokojený, že jsem si stačil zapsat skoro celou báseň, jsem si uvědomil, že žiju ve lži.

Jak snadné je lhát, když nechcete někomu způsobit bolest! Tato motivace samozřejmě činí lež neplatnou a v mých očích z ní dělá ušlechtilé gesto.

Co já se básníkům nalhal!

Básníci nám nedávají báseň k přečtení, básníci nám ji strkají pod nos a navíc se nestoudně ptají, jestli se nám líbila! Nikdy se neptají, jestli se nám nelíbila. Ale zkuste básníkovi říct: tvoje báseň na mě nějak nepůsobí. To je stejné, jako byste mu plivli do tváře.

Ale něco prostě říct musíte. Vymyslel jsem si tedy báječnou lež.

Víš, povídám, když chceš báseň správně prožít, musíš sladit svůj rytmus s jejím rytmem. Toho si kdysi všiml Kapuściński. A já se pořád častěji přistihuju při tom, že můj vnitřní rytmus vůbec nesouzní s žádnou poezií. Jako kdybych byl nakažený nějakým příšerným vulgárním rytmem zvnějšku, z ulice, z televize… Opravdu bude lepší, když neznectím tvou báseň svým čtením.

Moc dobře ti rozumím, říká básník, protože se také domnívá, že svět bez jeho básní je nesnesitelný.

Básníci jsou vlastně šťastni, když potkají někoho, kdo má stejné výhrady k reálnému světu jako oni.

Ta krásná lež mi umožňuje přežít styky s básníky, kteří bývají nenasytní a žraví. Myslím, že kdybych jejich báseň pochválil, schlamstli by mě a v tlamě by mi jazykem vrazili do krku ještě další báseň. Udávil by mě cizí talent.

Ale nyní, v pražském metru linky B, je všechno jinak. Žádný rytmus, žádný svět, žádné metro ani policajt nejsou překážkou, jakmile narazíš na

SPRÁVNOU BÁSEŇ.

Vrátil jsem se domů a začal jsem – což považuji za exaltaci, jde-li o osmatřicetiletého muže – tu báseň rozesílat známým ve svém neohrabaném překladu.

Druhý den jsem se jel do Městské knihovny podívat na heslo „Fischerová Viola“ (v roce 2004 jsem neměl telefon s internetem, v bytě, který jsem si na týden najal, nebylo dokonce ani připojení, a tak když jsem si potřeboval něco najít v síti, využíval jsem internetových kaváren; ale tentokrát jsem se rozhodl vyhledat jméno v pořádném katalogu knihovny).

„Fischerová Viola, narozena 1935 v Brně, česká básnířka a překladatelka.“

3.

První svazek veršů vydala, když jí bylo padesát sedm let.

Název: Zádušní básně za Pavla Buksu.

Napsané po sebevraždě jejího manžela.

Další svazek vyšel, když jí bylo padesát osm. Třetí – na její šedesáté narozeniny. Češi objevili zralou básnířku, rozjela se lavina literárních cen.

Knihovnice začala hledat časopis, ve kterém „toho nedávno bylo o paní Fischerové hodně“. Ale ve kterých novinách to bylo? Víte, když byla paní Fischerová mladičká, byl do ní zamilovaný Hrabal i Havel. Někde jsem četla, že jednou spolu šli Spálenou ulicí k výkupu starého papíru. Hrabal tam pracoval, znáte přece jeho Příliš hlučnou samotu. A tak šli, Hrabal z jedné strany, Havel z druhé a ona uprostřed. Lízala zmrzlinu, chvíli dala líznout jednomu, chvíli druhému. Kdepak je ten časopis?…

4.

(Kdo by neznal Příliš hlučnou samotu o baliči starého papíru? V hydraulickém lisu presuje starý papír a knihy. Ale vyvoleným nabídne záchranu a bere si je domů. Zachrání ty, od kterých očekává, že se z nich dozví něco, co ještě neví o sobě samém.

Když zahlédne hřbet nějaké cenné knihy, uvažuje, jestli má dost sil, aby takovou knihu otevřel. Když uzná, že ano, zvedne ji a kniha se v jeho prstech chvěje jako svatební kytice nevěsty před oltářem.

Ale přestože ustavičně čte a hledá v knihách znamení, cítí, že se proti němu spikly a že se mu nedostane z nebe ani jednoho vnuknutí.)

5.

„Znáte Hrabalovu knihu Inzerát na dům, ve kterém už nechci bydlet? Ten název si vypůjčil z jedné básně paní Fischerové. Ale oba, Hrabal i Havel, ji přestali milovat, když se seznámila se svým prvním mužem, taky spisovatelem. Emigrovala s ním do Švýcarska a on se tam pak zabil.“

Mám xerokopii rozhovoru, který mi před čtrnácti lety knihovnice našla. Novinář se Violy ptá, co způsobilo, že po manželově sebevraždě začala psát.

„Rok poté, co ,jsme se našli‘ s mým druhým manželem Josefem Jedličkou, jeli jsme autem na Pavlův hrob do Basileje. Najednou jsem měla pocit, že vidím před sklem auta strašně zřetelně Pavlovu tvář. Říkala jsem si: tady se někde rozbijeme a on je tu proto, aby nás odvedl. Ale nestalo se nic, a když jsme jeli zpátky, na cár papíru jsem si něco zapsala. Druhý den mi ten papírek vpadl do ruky a já držela v ruce první ze Zádušních básní za Pavla Buksu – ‚Dveře do našeho domu‘. Věděla jsem, že je to báseň-klíč.“

Domovní dveře

vchod do otevřené rány

Schody se lesknou

Ani kapka krve

ani peříčko

Celý náš život

trval 16 let

a odehrál se ve třech pokojích

„Zpočátku jsem si myslela, že se tak dozvím, jaký byl smysl Pavlovy smrti, a tím moje psaní skončí. Ale najednou začaly vyrážet výhonky veršů o něčem docela jiném. A tak to začalo.“

6.

Přestože byla zima, šel jsem z knihovny na poštu, abych se podíval do telefonního seznamu.

„Dobrý den… Ne, já nic nepotřebuji… Jen jsem vám chtěl říct, že jsem si v metru přečetl vaši báseň… Nevím, co bych měl ještě dodat… Ne, já jsem Polák. Prostě jsem si přečetl vaši báseň a udělala na mě takový dojem, že jsem vám to musel říct.“

7.

„Vše, co nás obklopuje, vnímáme zpracované do pojmů, tedy řeči – mluvené, psané nebo obrázkové.“

Tuto samozřejmost (ač pro mnohé, kteří se domnívají, že jazyk je zrcadlem skutečnosti, to taková samozřejmost není) formuloval básník.

A dále napsal:

„Tím spíše nám to, co je minulostí, není dostupné jinak než ve dvojnásobném zpracování, jemuž to mozek podrobil kdysi a podrobuje i nyní. V jiné podobě minulost neexistuje. Kdo to chápe jinak, tvrdí prostě, že neobsáhnutelný kaleidoskop času je v každé čtvrtině vteřiny přítomen v jakémsi nadvědomí, které minulost, přítomnost i budoucnost vidí současně.“ Tento citát z Czesława Miłosze o mozkem zpracovávané skutečnosti jsem měl podtržený už dávno. Čekal na svou chvíli. Hodí se do antologie textů o NENÍ.“

To znamená, že vždy jde jen o zmrzačenou zprávu naší paměti.

Violu Fischerovou jsem objevil v prosinci roku 2004. Předchozí část tohoto vyprávění – o tom, co jsem říkal do telefonu – jsem sepsal začátkem dubna 2018. Přesvědčen, téměř si jist, že právě takto vypadal náš rozhovor, když jsem stál v kabině na hlavní poště.

To bych odpřisáhl.

Ale když jsem si koncem dubna Violu vygoogloval, našel jsem na internetu publikované zápisky z jejího deníku z doby před čtrnácti lety, a tam psala:

„24. prosince 2004

Dopoledne volal nějaký muž, který se nepředstavil, a chtěl znát můj mail. Že má pro mne překvapení, z kterého budu mít radost. Nejspíš Ježíšek.

1. ledna 2005

Opět volal ten muž a znovu chtěl vědět mail, že si ho špatně napsal. Když ne Ježíšek, tak jsem se zeptala, s kým mluvím. To je překvapení, řekla tajemná bytost a zavěsila.“

8.

Paměť je kurva. Anebo: kurva, ta paměť!

To bychom si s Violou řekli u červeného vína. Nebo možná ne, ona by to možná nebrala tak vážně. Řekla by: Ech, ta paměť, kurvanoha…

Těžko vysvětlit, proč zrovna „noha“. Je to prostě její zakleníčko, jak tomu říká Dorota Dobrew, Violina překladatelka do polštiny a také přítelkyně. Používá ho v textech spíše lehčího rázu. Ale když se mluví o věcech opravdu kurevských, nezmírňuje kurvu nohou.

No tak dobře, Violo: Kurvanoha, ta paměť! Svědecké výpovědi bývají ostatně často rozporuplné, protože paměť není pasivní záznam – nezapisuje všechno demokraticky, je to jen aktivní zápis – přizpůsobuje fakta našim předpokladům. Měníme minulost tak, aby se vzpomínky hodily k celkovému obrazu, který jsme si zapamatovali.

(Toto zjištění je převzato z jedné přednášky o neurologii, nikoli z reportérské dojmologie.)

9.

Ve svém prvním mailu jsem básnířce napsal, že jako novoroční přání posílám svým známým v Polsku a Čechách její verše o procházce ve stínu kaštanů. Jak už lidstvo dávno zjistilo, potěšení je větší, když se o ně s někým podělíme.

Někteří moji polští známí byli dokonce překvapeni, že Češi mají metafyzickou poezii. (Mají, v metru. Čím méně Boha, tím větší potřeba metafyziky.)

Reagovali nadšeně. „Krásné verše,“ psali, protože jsou to lidé inteligentní a vědí, že je třeba užívat slov stručných a prostých. Říkat „mrtvý“, a ne „zesnul“ nebo „odebral se na věčnost“. (Vím to od Juliana Barnese a ten pravděpodobně od Gustava Flauberta.)

Viola vyjadřuje (ve svém deníku) radost, že 24. ledna přišel „dvoumetrový mail“ s reakcemi polských čtenářů na její básně. Citovala celý dopis od „jakéhosi pána, se kterým Mariusz už nějaký čas koresponduje, ale neví, kdo to je“. (Takto jsem jí ho prezentoval, dnes mi „paměť“ říká, že to mohl být mladý učitel ze Slezska. Ale jak se jmenoval?) Napsal mi:

„Báseň Violy Fischerové se dobře hodí ke ,komunikaci‘. V její stavbě i obsahu se jeví situace člověka cestujícího – po sobě, skrze sebe i před sebe. Podmět je současně zvláštním předmětem, ale i prvkem celku – je to jako dívat se na svůj odraz v okně jedoucího vagonu při současném posouvání se určitým směrem, v ustavičně se měnící krajině.

To ,odkud se vidím / jak si za zatáčkou / mizím navždycky / z očí‘.

Někdy, když se dívám na lidi, je to, jako bych se díval na sebe, a když je slyším, jako bych slyšel sebe. Jako ve Wendersově Nebi nad Berlínem, když kdosi prochází kolem lidí – nazvěme ho Anděl – a slyší, co si lidé myslí, a někdy je vyprovází, sám sebe v nich, na nějakou mez a za tou mizí z očí a to sebepozorování přestává být slyšitelné.

JE TO GENIÁLNÍ.

Vzpomínám si na scénu z jiného filmu, ve kterém muž bloudí po zámku. Náhle vstoupí do sálu, z něhož chce několikrát odejít, ale pokaždé narazí na ženu, jež vybíhá ze zdi a pak padá před schodištěm a je probodena mečem jiného ,ducha‘, který běžel za ní. Tato sekvence se opakuje, kdykoli se muž pokouší odejít ze sálu na chodbu. Při každém opakování má hrdina fantaskní vidiny. Už se nepamatuji, jak ta scéna končí. Mívám teď podobné pocity zauzlení času, propadání se do jakéhosi nádherného proudu vědomí. JAK VIDÍTE, TA BÁSEŇ NA MĚ SILNĚ ZAPŮSOBILA.

P. S.: Přečíst si něco takového v metru musí být úžasný zážitek.“

Tolik názor čtenáře, který měl význam i pro ni, jak se ukázalo.

10.

Violo, konečně jsem něco pochopil.

Díky tobě – vlastně díky tomu, že se naše záznamy z prvního telefonického rozhovoru tak různí, jsem dostal nápad: budu psát „pamatuju se…“

Tohle sloveso v první osobě jednotného čísla by se vždycky mělo psát v uvozovkách. Bylo by to vůči čtenářům férové.

„Pamatuju se“, že když jsme se měli sejít poprvé, a bylo to na jaře, vyšla jsi mi naproti před dům v Praze na Barrandově, kde jsi bydlela, abych cestou od stanice Chaplinovo náměstí nezabloudil.

„Pamatuju se“, že když jsme čekali na výtah, řekla jsi: „V tomhle paneláku bydlí navrátilci, kteří utekli z Československa po osmašedesátém a vrátili se začátkem devadesátých let. U nás si lidé navrátilců neváží. Prý jsme zradili, nechali je v komunistickém hovnu. A navíc jim připomínáme, že sami emigrovat nedokázali. Co v Polsku, vážíte si navrátilců?“

„Pamatuju se“, že jsem odpověděl: „Ano, imponují nám.“

„Pamatuju se“, že jsi potom u stolu řekla: „Havla si taky neváží, protože jim jeho existence připomíná, že oni žádnými hrdiny nebyli. Dělají všechno možné, aby mu jeho hrdinství upřeli, aby anulovali jeho statečnost, a tak nebylo vidět, že oni sami byli zbabělci.“

„Pamatuju se“, že jsi měla modré oči a čas že je o barvu nepřipravil. Vlasy jsi měla tmavě kaštanové, vlastně skoro černé. Žádné šediny. Byly dlouhé, ale sepnuté do uzlu.

„Pamatuju se“, že mě ve výtahu napadlo, jak snadno se ze zmatku v metru, z barevných nápisů na stěnách vagonu, z městského chaosu může vynořit konkrétní člověk!

„Pamatuju se“, jak jsi hledala zapalovač, a když jsi vypouštěla kouř z úst, přesvědčovala jsi mě, že všechno se ihned stává minulostí. Přítomnost neexistuje.

„Pamatuju se“, že jsem řekl, že můj otec se nemůže dívat na vteřinovou ručičku, protože ho děsí její rychlost.

„Pamatuju se“, jak jsi říkala, že nejsme s to zastavit nějaké tady a teď. Jak dlouho to trvá? Několik vteřin?

11.

Tak tedy z jedné strany Hrabal, z druhé Havel, ona se zmrzlinou uprostřed.

„Musím tě bolestně opravit,“ oznámila mi během našeho prvního večera. „Na jedné straně šel vedle mě Havel, ale na druhé Honza Zábrana, tehdy básník. Šli jsme Hrabala navštívit do toho jeho výkupu starého papíru, kde házel knihy do hydraulického lisu. Našli jsme ho na plesnivém dvorku, kde zrovna drtil papír.“

Honza čili Jan Zábrana – později známý překladatel ruské a americké poezie a prózy – to potvrzuje ve svém deníku, když píše o srpnu 1958:

„…ona nesla kornoutek pistáciové zmrzliny, už měla pocintaný sněhobílý svetřík – jako vždy –, ulizovala a v chůzi dávala ulizovat na střídačku napravo i nalevo, jemu i mně.“

On nesl Hrabalovi první výtisk svého překladu Babela.

Známý svazek povídek Inzerát na dům, ve kterém už nechci bydlet z roku 1965 zahajuje Bohumil Hrabal její básní: „Mlékárna by mohla prodávat i za tmy / Začít sama žít je víc než narození / Je možno chápat nevíru / jako nerozlišující pozornost / Ostatně inzeruji dům / ve kterém nechci bydlet.“

KONEC UKÁZKY

Table of Contents

Obálka

Tiráž

OBSAH

VĚNOVÁNÍ

ČTENÍ STĚN