Selja Ahava

CO PADÁ Z NEBE

Copyright © Selja Ahava, 2015

Published originally in Finnish by Gummerus Publishers.

Published by agreement with Helsinki Literary Agency (Helsinki, Finland).

The translation of this work was supported by a grant

awarded by FILI/the Finnish Ministry of Education and Culture.

Translation © Michal Švec, 2020

Original title: TAIVAALTA TIPPUVAT ASIAT

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2020

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-199-3 (ePub)

ISBN 978-80-7593-200-6 (mobi)

ZAČÁTEK je to, co samo nenásleduje nutně po něčem jiném, ale po čem přirozeně následuje nebo se děje něco jiného.

STŘED je to, co samo následuje po něčem jiném, a po čem následuje něco dalšího.

KONEC je naopak to, co samo přirozeně – buď nutně, nebo zpravidla – následuje po něčem jiném, ale po čem už nenásleduje nic jiného.

Aristotelés

ZAZDĚNÁ DÍVKA

– 1 –

„O čem tam vzadu přemýšlíš?“ zeptá se tatínek a koukne se do zpětného zrcátka.

Střetnu se v zrcátku s jeho pohledem a odpovím: „O ničem.“

Na křižovatce u benzínky Teboil zahneme doprava. Doprava odsud dojedeme k zámečku Förstorgård, doleva k Piliňáku. Poslední dobou zatáčíme hlavně doprava.

Dospěláci se pořád vyptávají, o čem děti přemýšlejí. Myslím, že by ale znejistěli, kdyby jim to děti prozradily. Třeba ve třech letech není za větrného dne dobrý nápad upřít zrak k obzoru a prohlásit: „Uvažuju, kde se bere vítr.“ Vhodnější je říct, že si hrajete na vrtulník. A když vám je pět, raději se moc nevyptávejte na smrt a na fosilie, protože dospělí nechtějí přemýšlet ani o smrti, ani o stárnutí pohádkových postav, ani o Ježíšově ukřižování. Jako malá jsem se domnívala, že se z maminčiny babičky stala fosilie, protože umřela už hodně dávno. Dnes už nicméně vím, že fosilie může být kapradina, šnek nebo dinosaurus, ale ne babička nebo jiný člověk.

Dospělí si myslí, že dítě na zadním sedadle auta počítá protijedoucí kamiony nebo písmena na ukazatelích nebo si hraje, že ukazováčky jsou princezny, jenže ono ve skutečnosti uvažuje třeba o dospělákově siluetě nebo o čase.

Já o čase přemýšlela hodně. Mám v hlavě šedé buňky mozkové, jako Hercule Poirot. Jimi myslím na to, jak čas proudí kupředu a léčí. Dospěláci říkají, že čas léčí, což znamená, že jak čas plyne, prožité události se proměňují ve vzpomínky a člověk si je pamatuje hůř a hůř. A jakmile si je pamatuje už jen hodně špatně, je vyléčený.

Já si ale maminku nechci pamatovat špatně. Chci si ji pamatovat správně, bez letadla, bez úlomků ledu, bez díry ve verandě. Takovou, jaká byla obvykle.

MAMINKA OBVYKLE. Chodí kolem v plstěných bačkorách a tátově velkém svetru. V rohu gauče mi udělá pelíšek. Zachumlá mě do deky a teprve potom vyrazí do kůlny pro dřevo. Před krbovými kamny mě převleče z pyžama. Nejdřív otevře kamnová dvířka, nahřeje oblečení u plamenů a vytřese z něj chlad. Pak mě vysvlékne a co nejrychleji oblékne. S modrým kulichem na hlavě odhrnuje sníh a ohřívá si ruce o hrnek s čajem.

Taková je maminka obvykle.

Tatínek tvrdí, že rčení „čas léčí“ je pěkná kravina. Podle něj to říkají jen lidi, kteří vůbec ničemu nerozumějí a nikdy nic nezakusili. A moje šedé buňky mozkové jsou toho názoru, že tatínek má nejspíš pravdu, protože zatím se nevyléčilo vůbec nic, ačkoli už začaly letní prázdniny.

A tak sedím na zadním sedadle, odpovídám „o ničem“, uvažuju o léčivé síle času a pro jistotu se rozhodnu na maminku vzpomínat každý den, než mě čas uzdraví příliš.

Za oknem kmitají stěrače, sklo se zamlží od našeho oblečení. Tatínek najede plnou rychlostí do louže, líbí se mu, jak se voda rozstříkne.

Prší.

Teď prší každý den. Učitelka ve škole říká, že přece nejsme z cukru. Oblékáme si nepromokavé kalhoty a pláštěnky, nazouváme gumáky a chodíme na školní dvůr. Přemýšlím o dětech z cukru, které se v dešti rozpouštějí. Na dvoře zůstane ležet jen lepivě sladké nepromokavé oblečení.

V Piliňáku měl tatínek ustavičně strach, že střecha zatéká a půda trouchniví a jednoho dne bude na všechno pozdě. Maminka říkávala, že táta dramatizuje a zveličuje každou prkotinu.

Jenže teď je zveličené všechno. A tatínek kolikrát ani nevnímá, že prší. Klidně prořezává stromy a promokne u toho na kost, ale i teta jen prohodí: „Jen ať si trochu mákne.“

Teď mě vyzvedávají každý den autem. Dokud jsme bydleli v Piliňáku, maminka pro mě jezdila, jen když pršelo. Po práci z ní táhly cigarety. V límci košile měla špendlíky, na prstech barvu a vlasy měla sepnuté do pracovního drdolu.

MAMINKA V PRÁCI. Maminka pracuje pod zemí. Páchne to tam prachem, cigaretami a starým oblečením a místnost je až po strop plná věcí. Maminka má velké zlaté nůžky na stříhání látky a na zápěstí sametový polštářek plný špendlíků. Jeden nehet má dlouhý, tím uhlazuje sklady. Z drdolu jí trčí tužka.

Na nůžky jí nikdo nesmí sáhnout. Na noc je věší na háček.

Taková je maminka v práci.

– 2 –

Nakonec auto vjede do aleje vedoucí k Förstorgårdu. Přestanu hloubat a načrtnu kolem střípků maminky bílou čáru. Pokud zastavím myšlenky bílou čarou, můžu na ně pak ve stejném místě navázat.

Alej miluju. Jakmile se do ní zabočí, objeví se prastará cesta lemovaná stromy, která se táhne rovně dopředu. Rozhrne se sametová opona, promění se světlo, spustí hudba. Housle. Koňské spřežení pádí, za kočím vlaje plášť. Na konci cesty stojí Förstorgård.

Když dům dostatečně zestárne, přestane vypadat jako postavený lidmi. Ožije stejně jako kámen porostlý mechem nebo starý mohutný strom. Představuju si, že Förstorgård vyrostl ze země jako houba – nejdřív vykoukl kamenný kruh, v něm se vztyčila červená postava a ta pak ztuhla a proměnila se ve zdi. Během let se trámy protáhly a mezi prkny se rozevřela okna. Do výšky se vyšplhala věžička, střecha zesílila, kamenná podezdívka zkropenatěla mechem a stěny vybledly. Tak se zrodil Förstorgård.

Nad námi se klene zelený tunel dubů a javorů, písek křupe. Skoro jako bychom vjížděli do čarovného světa nebo časového tunelu. Čas se rozstřihne a před námi se objeví zámeček.

„Tati, zpomal trochu.“

Na místa jako tohle se sluší přijíždět pomalu. Dřív sem panstvo jezdívalo na koních, pro které tu byla i stáj.

Na trávníku před hlavním schodištěm slavnostního průčelí stojí tetiny ovce. Osm bílých a tři černé. Říká se černé, ale myslí hnědé. Stejně jako se o rybách tvrdí, že plavou, i když se ve skutečnosti potápějí.

Nejkrotší ze všech tetiných oveček je Bruno. Když za ním přijdu, zabečí a drcne mě do stehna. Ještě nemá sílu mě povalit, ale dospělé zvíře mě srazí jediným trknutím. Ovce mají tvrdou lebku.

Bruno je krotký, protože jsem ho jako malého krmila kojeneckou láhví. Teď si myslí, že jsem jeho máma, a tak kdykoli se nachomýtnu poblíž, přiběhne a zabečí. Bruno je černý, takže hnědý, a jedno ucho má níž než druhé, protože se mu ho jeho máma pokusila ukousnout. Ovce si ne vždycky poznají vlastní mládě, ani když se jim zrovna vyvalí ze zadku.

Bruno se rozhodl žít a po dudlíku chňapl jako šelma. Mléko stříkalo, v láhvi to šplouchalo a Bruno srkal a mlaskal. Shora šlo vidět, jak se mu bříško roztahuje a plní teplým mlékem. Krmení jehněte nebylo nic roztomilého, do dětské knížky by se nehodilo; ruce jsem měla zmáčené mlékem, jak jsem držela láhev.

Teď už Bruno umí jíst trávu.

Ovečky se dneska zdají zachmuřené a žádná nebečí. Polehávají na trávníku, nohy pečlivě složené pod sebou. Vždycky leží ve stejných skupinkách. Hnědé se kamarádí mezi sebou a bílé mají dvě různé party. Hledí na sebe, jako by nechápaly, co ty ostatní v ohradě dělají.

Za silného deště jim zplihne vlna, vypadají pak hubené a mokré. Teta říkala, že když se ovce hodí do vody, utopí se.

Z malého komína Förstorgårdu se kouří, což znamená, že teta zatopila v kuchyni. A to je dobře, protože jinak je tam taková zima, že se nikomu nechce ani odložit kabát.

Vím, že pokud člověk bydlí na zámečku, na zimu si nesmí stěžovat.

– 3 –

Když mi bylo šest, tetě Annu padlo všech sedm čísel. V loterii slibovali Mimořádný Superjackpot, což je nepředstavitelná kupa peněz. Je to víc než v Monopolech všechny pozemky a všechny bankovky dohromady, a když člověk takovou sumu vyhraje, musí si znova všechno trochu promyslet. Třeba jestli rád chodí do práce a jestli i nadále chce hrát Monopoly. Nebo jestli se přestěhuje, nebo začne brát hodiny jezdectví, anebo bude nakupovat diamanty. Pak musí zvážit, co je v životě důležité. Samozřejmě rodina, ale ta s penězi nijak nesouvisí. Teta Annu navíc žádnou rodinu nemá, protože nemá děti. Člověk si taky musí dávat pozor na lupiče. Výhra v loterii mu rozhodně nezajistí cestu do vesmíru, štěstí si za peníze taky nekoupí a ani služebnictvo se mu doma neobjeví.

Jeli jsme k tetě Annu na superjackpotovou kávu. V autě mi maminka s tatínkem vysvětlovali, že výhra v loterii je tajemství, které nesmím prozradit ani ve školce, ani na návštěvě u kamarádů, ani v obchodě, ani v autobuse. Víme to jen my, a proto Annu upekla šlehačkový dort a my teď jedeme na tajnou oslavu. Oslavy, tajemství a dorty mám ráda.

MAMINKA ELEGANTNÍ. Má na sobě hedvábné šaty se stříbrným a zlatým zdobením. Vypíná se do výšky, protože si obula boty na podpatku. Vlasy se jí kroutí nahoru, jako by je stroj na zmrzlinu vycucl k obloze. Tatínek si maminku s úsměvem prohlíží, i jemu se pyšně dme hruď, když stojí vedle ní a snaží se jí vyrovnat. Mamince cinká zápěstí a ona zdánlivě neví, co s rukama, protože si nemusí odhrnovat vlasy z tváře.

Taková je maminka elegantní.

Byla jsem zvědavá, jak bude vypadat teta, ta ale vypadala úplně stejně jako dřív, až na to, že měla zase zrzavé vlasy. Ke kadeřnici chodila jen tehdy, když dostala tvůrčí stipendium nebo prodala dostatečně velkou tapiserii; mezitím jí vlasy vždycky odrostly a zevšedněly. Teta je statná a silná žena, ačkoli se občas stydí pohlédnout druhému do očí. Má tichý hlas, ale mužské ruce. Zdrsněly a zrudly mýdlem, vodou a textilním prachem a někdy jsou tak suché, že tetě do krve rozpraská kůže na kloubech. Jsou to medvědí tlapy, i mezi prsty se rýsují svaly.

Vmáčkli jsme se do tetina panelákového bytu, který měl jen jeden pokoj a kuchyň schovanou ve skříni. Předsíň byla tak úzká a plná kabátů a bot, že jsme jí museli procházet v řadě za sebou a teta Annu zacouvala do dveří na záchod, aby mohli hosté dál. Bundy jsme odložili na komodu a celá předsíň se skoro ucpala.

Tatínek, maminka a teta se objali a zavzdychali no ne, páni, to je něco, paráda, co na to říct?

„Kde je ten jackpotový dort?“ zeptala jsem se a teta na mě mrkla a odvedla mě do pokoje.

Psací stolek před naší návštěvou odtáhla doprostřed místnosti a překryla velkou deskou. Přes ni ležel ubrus, na něm stály hrnečky a talířky a taky nejúžasnější šlehačkový dort na světě. Měl krém z malin a bílé čokolády a celý byl zdobený lentilkami, lékořicovými spirálkami, malinovými polštářky, hrozny, čokoládovými konfetami, gumovými medvídky, popcornem a marshmallow srdíčky. Uprostřed byl zapíchnutý papírový deštníček, lesklý střapec, marcipánová růže a svíčka. Při pohledu na dort jsem pochopila, že Superjackpot je opravdu něco výjimečného. I máma se smála, až jí tekly slzy. Ale teta už se určitě nasmála dost, a tak pro maminku a tatínka rozkládala židle a trošku u toho funěla.

Výhra v loterii nebyla nikde vidět.

„Neodnesla jsem si ji domů,“ vysvětlila teta, „poslali ji rovnou do banky.“

„Vlezla by se ti do bytu?“

„To si nejsem jistá.“

„Takže tys ji ani neviděla?“

Teta zavrtěla hlavou a spráskla velké ruce. Pak pozvedla ramena a zase je svěsila.

„Vlezla by se do vany?“

„Možná by nebylo úplně od věci, zajít se podívat, jak vypadá,“ řekla teta.

Tatínek otevřel láhev sektu a já si mohla smíchat fantu s kolou, aniž dospělí cokoli namítali.

„Tak gratulujeme, milionářko!“ pronesl tatínek a cinkli jsme si.

„Děkuju. Nemám slov. Konečně si zajdu k zubaři a na gynekologii!“

Dospěláci se znova zasmáli a osušili si oči. Pak se teta chopila dortové lopatky a řekla:

„Vyber si, Saaro, kde ho nakrojíme.“

Vybrala jsem si gumové medvídky, popcorn a marcipánovou růži.

Teta Annu si všechno trochu promyslela a rozhodla se za vyhrané peníze koupit starý růžový zámeček nedaleko Piliňáku. Kdykoli k nám jela, dívala se na něj přes pole. Jmenoval se Storgård, což znamená Veliký dvorec, ale tatínek mu začal říkat Förstorgård, Převeliký dvorec, protože byl opravdu obrovský a teta oproti němu malinká a protože nikdo doopravdy nepotřebuje patnáct ložnic. Brzo tak zámečku říkali i všichni ostatní.

Förstorgård zel dvacet let prázdnotou. Dříve v něm byly kanceláře, před nimi nějaký sklad, ještě předtím dětská ozdravovna a za války se v zámečku ukrývala před bombami porodnice. Než se tak stalo, byl veškerý zdejší nábytek prodán v dražbě, a předtím bydlela ve Förstorgårdu paní Gyllenhöková, jejíž dědeček nechal roku 1877 tenhle zámeček postavit pro svou rodinu.

Teta Annu se odstěhovala z panelákového bytu a stala se zámeckou paní. Celý její někdejší byt včetně zdí, záchodu a komory by se vešel do zdejšího modrého pokoje, a když sem převezli všechen tetin nábytek, krčil se v koutě vstupní haly, zoufale malý, křehký a ošuntělý.

Do zámečku se hodil jen starý příborník. V tetině garsonce postávala tahle tmavá a těžká skříň částečně zastrčená za dveřmi, ani se nedala pořádně otevřít. Ale i v koutě působila jako jediný opravdový kus nábytku v bytě. Nyní po přenesení do haly vypjala hruď, narovnala rohy a její květinové ozdoby celé rozkvetly.

Milovala jsem tetiny československé šálky. Každý byl jiný, ale přesto se hodily k sobě. Zdobily je různobarevné růžičky, krajinky, zlaté kudrlinky a tenoučká stébla trávy, srdíčka barvy rzi a zelené trojúhelníčky. Hrníčky visely v příborníku na skobách k tomu určených a pod nimi stály příslušné podšálky.

Když jsme chystaly odpolední kávu, teta mě nechala prostřít stůl a vybrat si, který hrnek chci. Obvykle jsem si vybrala ten s růžičkami nebo s kroužkem krojovaných dívek, mamince jsem dala ten s medvědími tlapami nebo maceškami, tatínkovi hrnek zdobený zlatými stromy nebo bleděmodrými plachetnicemi a tetě obzvlášť velký šálek, na němž děvčátko s čepcem na hlavě krmí kolouška.

Zámeček Förstorgård měl mohutnou kamennou podezdívku, prosklenou verandu, kterou stoupalo velké schodiště, dva sloupy před vstupem a věžičku. Na zemi stál neochvějně jako dub. Do podezdívky se dalo vlézt třemi dvířky, ale protože tam chyběla okna, byla tam tma jako v pytli. Před budovou se rozkládal kruhový trávník neboli parter a k němu vedla alej. Ve špici věže na jižním konci zámečku byl malý letní pokoj, do nějž vedlo točité schodiště. Pokojík nabízel rozhled do všech světových stran a doprostřed nechala teta nastěhovat postel. Tu museli dovnitř vytáhnout oknem, rozloženou na dva kusy, protože na schodišti by se nevytočila. Ve věži pak teta spávala, dokud se v noci neochladilo.

V přízemí se nacházelo pět pokojů a kuchyně. Místnosti se jmenovaly podle barev: červená hala a modrý, zelený, fialový a žlutý pokoj. V patře pak byla knihovna a patnáct malých ložnic. V nich stály kovové nemocniční postele a kamínka z války, jinak nic. V knihovně nebyly žádné knihy, na půdě se ale našla stará knihovní skříň a Annu, tatínek a maminka ji ve třech přestěhovali zpátky do knihovny. Pohovku, křesla a kuřácký stolek koupila teta později v dražbě.

Hned jak se teta Annu do zámečku nastěhovala, pořídila si stádo ovcí. Nechala jim ohradit pastvu na parteru, a protože fontána uprostřed trávníku měla rozbitou pumpu, z nádrže vznikl žlab pro zvířata. Ovečky měla teta místo sekačky na trávu. Ohrada se podle potřeby posouvala kolem domu.

Förstorgård dýchal. Na všechno bylo místo, všechno se k sobě hodilo, dveře se daly otevřít dokořán. Pokoje vypadaly útulně i bez nábytku, ale teta i tak čas od času něco přikoupila, jako třeba lustr.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Přední tiráž

ZAZDĚNÁ DÍVKA