Julia Kröhnová

MÓDNÍ SALON

Copyright © 2019 by Julia Kröhn

Copyright © 2019 by Blanvalet Verlag

a division of Verlagsgruppe Random House GmbH, München, Germany.

Translation © Tomáš Kurka, 2019

Original title: DAS MODEHAUS. TÖCHTER DER FREIHEIT

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2019

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-170-2 (ePub)

ISBN 978-80-7593-171-9 (mobi)

Září 2000

Milá Judy,

nevím, jestli byste dokázala určit, čím si vlastně navzájem jsme. Přítelkyně, švagrové, nebo sestřenice? To není tak úplně ono. Možná jsme spřízněny osudem, ale to zní hrozně pateticky a současně tak, jako bychom čelily bůhvíjak složitému životu. Ve skutečnosti osud nachystal nástrahy především našim rodičům – a teprve zprostředkovaně dopadl stín jejich sudby i na nás. Dodnes si nejsem jistá, jak temný tento stín vlastně je – vím jen to, že i v něm může ledacos rozkvést.

Ale ať je to, jak chce, důležité je, že jste mě požádala, abych vám vyprávěla o velké lásce své matky. To taky udělám, ale pokud mám skutečně sepsat historii její lásky, musím vám vylíčit celý její život. A to nepůjde, aniž bych do vyprávění zahrnula i svou babičku a sebe samu. Nedívejte se na naše osudy jako na cosi tragicky neodvratitelného, ale raději jako na šaty, jejichž vlákna byla utkána již dávno před matčiným narozením. U šatů není nikdy jisté, který šev přišel na řadu jako úplně první. Okamžik, jímž začíná historie mé babičky, však dokážu určit velmi snadno.

Babička se jmenovala Fanny a roku 1900 jí bylo už šest let. Přesto později tvrdila, že začátek nového století pokládá určitým způsobem za datum svého druhého narození. „Stačilo málo a to nové století by mě zabilo,“ říkávala často. Přišlo mi to zvláštní. Vždyť století – ať už mladé a nevinně čisté, nebo předčasně zestárlé mnoha válkami – nemá ruce, aby mohlo někoho uškrtit nebo mu vrazit nůž do hrudi či nakapat jed do sklenice. Na moje námitky ovšem Fanny vždy jen pokrčila rameny a trvala na svém.

Každopádně, na silvestra roku 1899 mohla poprvé zůstat vzhůru až do půlnoci a s ostatními ženami rodiny očekávat příchod nového roku. Všechny dělaly to samé co obvykle: popíjely a šily. Tedy až na Fannyinu babičku Elisu. Ta jen popíjela, protože na šití už prý špatně viděla a nedokázala dělat rovnoměrné stehy. Ovšem tak slepá zas nebyla, aby nemohla z ovoce a bylinek pálit kořalku. Její speciální lektvar se skládal z dvanácti přísad. Obsahoval zeměžluč, třešně, řebříček, nesířené sušené švestky, třezalku a rybíz – na těch zbývajících šest ingrediencí si po Elisině smrti nedokázal nikdo vzpomenout. Elisina kořalka dokázala každopádně probudit i mrtvého. Ale nejen to. Jediný doušek babiččina životabudiče dohnal každého k slzám. Tak se to alespoň říkalo. Fanny tehdy o mrtvých nic nevěděla, ale když se zkusila naklonit nad sklenici s pálenkou, tak měla pocit, že jí strašlivě silný odér spálil snad i chloupky v nose.

Fannyina matka Hilda zase jen šila – většinou spodničky. Nosila totiž vždy nejméně šest spodniček najednou. Ale od smrti Fannyina otce se nenapila ničeho ostřejšího ani jednou. Hilda o něm říkala, že to byl dobrý muž. Ale Elisa ho nazývala „pitomým spiťarem“, i když uznávala, že měl ke svému pití občas velmi dobré důvody. Pochopení však neměla pro to, jak skončil: Jednou to zase dost přehnal s kořalkou, a protože neměl dost, tak do sebe obrátil pohár žíravého drasla používaného na barvení kaučukové hmoty a pochopitelně si poleptal hrdlo i obličej. „Vypadal tak hrozně, že jsme ho skoro nedokázaly důstojně připravit k pohřbu,“ šeptávala Hilda. Ale jen zřídkakdy, většinou se o okolnostech manželovy neslavné smrti nevyjadřovala.

Třetí členkou spolku byla Fannyina teta Alma. Oné silvestrovské noci se nevěnovala ani šití, ani popíjení, ale své nejnovější vášni – takzvanému vypalování obrázků. Milá Judy, nedokážu Vám přesně popsat, jak to fungovalo. Teta Alma každopádně potřebovala aparát skládající se z lihového hořáku, dmýchadla a gumové hadičky. Tím rozpálila hrot speciálního pisátka až do červena a pak už mohla do dřevěných truhel, skříní a židlí vypalovat nejrůznější arabesky, krajinky nebo postavičky. Vypalovat šlo i do kožených předmětů. Onoho večera se věnovala vytváření znaku ženského spolku. Vypalovala ho do víka dřevěné bedýnky. Znak se skládal z kříže, vavřínového věnce a trnité růže. Elisa si dopřála hluboký doušek ze své sklenice s kořalkou a pak suše prohlásila: „Ta tvoje růže vypadá jako chudobka. A kdyby Krista přibili na tenhle kříž, tak by se jim rozpadl dřív, než by Ježíš stačil vypustit duši. Dokonce si dokážu představit, že by upadlá břevna mohla pořádně potlouct truchlící Máří Magdalénu i Matku Boží.“

Hilda se zhluboka nadechla a vzápětí se rozkašlala. Elisa se smála a pak se taky rozkašlala, až ji Hilda musela bouchnout do zad.

„Jen mě nech kašlat, třeba budu mít štěstí a zalknu se.“

„Nemluv nesmysly!“

„Nebo víc přitlač a zlámej mi kosti.“

„Člověk musí být za svůj život vděčný, a je úplně jedno, jestli je mladý, nebo starý,“ podotkla Hilda stejným tónem, jako když Fanny napomínala, aby dojedla kapustu. „Bůh chce, abychom svůj pohár vždy vypili až do dna.“

„Vypít pohár, to ještě zvládnu,“ prohlásila Elisa, pozvedla sklenku a obrátila ji do sebe.

Tentokrát se nerozkašlala, ale začala si pobrukovat. Hilda se již nezkoušela nadechnout, pouze nakrčila nos, čemuž se Alma od srdce zasmála.

„Nechápu, jak se můžete zrovna dneska smát.“ Hilda rychle a zuřivě píchala do látky, až mnohokrát narazila jehlou na náprstek.

„Vždyť začíná nové století!“ zvolala Alma „To by se člověk měl veselit!“

Hilda se zarazila. „Copak jsi zapomněla, že jsme teprve nedávno ztratili naši dobrou sestřenici?“

Fanny sebou trhla. Před zápachem lihového plamene utekla pod stůl a hrála si tam s matčinou krabičkou se šitím. Náprstky jí sloužily jako šálky pro panenku, jehelníčky měla místo polštářů a bavlnky používala jako řetízky na krk. Mimochodem, panenka se jmenovala po německé císařovně Augusta Viktoria. Elisa jí ovšem říkala strašidlo – a to od té doby, co panenka přišla o jedno své skleněné oko. Z neznámého důvodu se v krabičce se šitím ocitla zvláštní lněná páska, kterou si Hilda v noci ovazovala kolem hlavy, aby se jí neudělala dvojitá brada. Panence byla přes oční důlek moc velká, takže Fanny ze strašidla nemohla udělat pirátku, a tak se rozhodla, že z pásky udělá pro Augustu Viktorii houpací síť.

V tu chvíli si ale přestala hrát, protože tragická historka o sestřenici Martě jí pokaždé naháněla strach, a kromě toho obsahovala spoustu slov, kterým Fanny nerozuměla – například „bordel“ a „svůdce“. Tak říkala Hilda muži, který prý měl Martu na svědomí. Alma to ovšem viděla jinak. Její verze Martina osudu se od té Hildiny zásadně lišila. A to platilo i pro vyprávění během silvestrovského večera.

„Byla to mladá žena a toužila po dobrodružství,“ tvrdila Alma.

„Nedbala na to, jaké místo jí Bůh v životě vykázal,“ pronesla káravým tónem Hilda.

„Snila o novém životě a Americe,“ namítala Alma.

„Jak by mohl být někdo tak hloupý, aby chtěl žít v zemi, kde nemají císaře?“ bručela Hilda.

„Zamilovala se a nechala se přemluvit, aby s ním odjela pryč,“ pokračovala Alma.

„Nesmysl!“ vykřikla Hilda. „Skočila mu na špek, ale místo snů jí zbyly jen oči pro pláč a místo svatebních šatů umrlčí rubáš.“

Alma zhasila lihový hořák. „Odkdy se vyjadřuješ tak poeticky?“

„Poezie nemůže za to, že ji vylákal do Janova. Ale neposadil ji na loď, kdepak. Zatáhl ji do nejhorší přístavní špeluňky, z které se vyklubal bordel. Vyskočila z okna, aby unikla strašlivému osudu, který jí hrozil, a zlomila si obě nohy.“

„A potom zemřela na následky těch zranění?“ zeptala se Elisa. Sice historku znala, ale zřejmě si už nepamatovala všechny detaily.

Fanny nejprve napjatě naslouchala, ale pak vylezla zpod stolu a odhopkala ke dveřím. Vyprávění o Americe ji sice zajímalo, ale temných špeluněk se bála. Když poprvé slyšela o zlomených nohou, trpěla dvě noci nočními můrami. V žádném případě nehodlala podruhé poslouchat o tom, jak Martu se zlomenýma nohama odvezli do nemocnice a ona tam zemřela na tyfus. Fanny sice nevěděla, jestli člověku nemocnému tyfem nejprve zmodrá a pak zčerná obličej, jak tvrdila jedna kamarádka, nebo zda člověku odumřou ruce a nohy, což zase zcela určitě věděla služebná, nebo jestli umírajícímu vystřelí duše z těla, jak tvrdila babička Elisa, ale každopádně se jednalo o zlou nemoc. Fanny nestála o to, aby se ona sama nebo i strašidelná panenka dozvěděly další podrobnosti.

Až venku si uvědomila, že pod stolem zapomněla matčinu pásku na obvazování brady, vlastně tedy panenčinu houpací síť. Rozhodla se, že místo v síti nechá strašidlo spát ve vlastnoručně vyrobeném lůžku. Neměla vhodnou matraci, a proto hodlala použít kokosová vlákna, kterými byly vycpány krejčovské panny v matčině obchodu. Jedna z nich byla v ložnici, protože se po straně natrhla a matka ještě neměla čas ji opravit.

Fanny se strašidlem pevně přitisknutým v náručí vstoupila do nevytápěné místnosti a s mrazením v zádech se rozhlížela kolem. Uprostřed stála postel s nebesy. Na polovině, kde dříve spával otec, byl položený růženec. Další součástí ložnice byla komoda s emailovým umývadlem a cíněným džbánem. Hilda si zde ráno jako vždy v poslední den roku umyla vlasy – použila na ně deset žloutků a půl skleničky koňaku – a poté je důkladně opláchla.

Krejčovskou pannu Fanny nikde neviděla. Už chtěla odejít, když její pozornost upoutalo něco jiného – truhla z tmavého těžkého dubového dřeva. Její víko zdobené dřevořezbami bylo kupodivu otevřené. Matčina posvátná truhla na látky. Možná v ní najde něco, z čeho strašidlu sice nepřipraví postel, ale ušije šaty.

Fanny přistoupila blíž, naklonila se nad truhlu a zjistila, že je prázdná. Nebo vlastně ne úplně prázdná. Na dně ležel červený hedvábný šál. Fanny by přísahala, že šál je červený, ačkoliv v odlesku slabého světla dopadajícího sem z chodby měly všechny předměty barvu všech možných odstínů šedi. I kdyby šál nebyl červený, byl každopádně hebký a tak široký, že by strašidlu vystačil na celé plesové šaty.

Fanny se naklonila ještě hlouběji nad truhlu. Nebyla si jistá, zda na šál dosáhne, a jestli ano, tak jestli z něj vůbec smí vyrobit šaty pro panenku. Vzpomněla si však na slova babičky Elisy, která jí radila, aby se do jablka zakusovala tak prudce, aby zuby pronikly hned až k jádřinci, a říkávala: „Jestli chceš všechno a hned, tak nakonec všechno opravdu dostaneš.“

Fanny v jedné ruce držela panenku a druhou natahovala pro šál. Jenže na něj nedosáhla. Fanny byla příliš malá a truhla příliš velká. Odložila strašidlo na postel – pro jistotu daleko od růžen-ce – a zase se nahnula a pokusila se šálu chytit oběma rukama.

Zase marně. Fanny se zhluboka nadechla, postavila se na špičky a zkusila to znovu. A pak už to šlo ráz na ráz: Po hlavě spadla do truhly, jen tak tak stačila uhnout hlavou, takže se uhodila pouze do ramene, a uslyšela hlasitou ránu – to se přibouchlo víko. Okamžitě zmizely všechny šedé tóny a nastala tma.

Ovšem ne obvyklá tma přerušovaná hvězdami nebo plynovými lampami, ale černočerná, nekonečná, tíživá temnota. Temnota, v níž se nedalo rozeznat, kde je nahoře a kde dole. Temnota bez začátku a bez konce. Temnota, jež spolkla Fanny se všemi jejími touhami a přáními. Zůstal jen strach – a tento strach přerůstal v paniku. Fanny křičela, ale temnota nezmizela. Fanny nahmatala víko truhly a snažila se ho nadzvednout, ale bylo příliš těžké. Nepohnula s ním, ani když si lehla na záda a vzepřela se proti němu nohama.

Zhluboka se nadechla a rozkřičela tak, že by jí určitě bylo slyšet až v obývacím pokoji, pokud by se ovšem ve stejném okamžiku ze všech frankfurtských kostelů nerozezněly zvony oznamující příchod nového století.

„Pomoc! Pomozte mi konečně!“ křičela, ale odpovědi se nedočkala.

Už po šestém úderu zvonů jí začal docházet vzduch, po osmém se jí točila hlava a po desátém spatřila hvězdičky. Ale ne zářící a jasné, ale spíše v podobě bezútěšných děr šířících se nicotou. Dvanáctý úder oznámil půlnoc, ale zvony neutichly a pokračovaly v hlasitém vítání nového století, zatímco Fanny se tiše loučila se životem.

Blesklo jí hlavou, že to není truhla na látky, ale rakev. Bolel ji už i tlukot srdce a dech. Co se stane, až jí dojde vzduch? Udusí se, v obličeji zmodrá a nakonec zčerná? Stejně už všechno kolem zčernalo, i šál!

Šál!

Zašátrala rukama a nahmatala pod sebou nádherně hebkou a hladkou látku. Vlastně by z ní neudělala plesové šaty pro své strašidlo, ale nechala by si ji, přehodila ji přes ramena, tancovala a jedla přitom jablka i s jádřinci.

Ta myšlenka jí dodala nečekanou sílu, opět zkusila zatlačit oběma nohama na víko – a tentokrát jím trochu pohnula. Rychle strčila do škvíry ruku omotanou šálem, přitiskla k mezírce obličej a začala křičet. Snad ji konečně někdo uslyší. Pak se za okraj truhly chytila druhou rukou a ze všech zbývajících sil se hlavou opřela o víko a ono konečně povolilo. Fanny vyklouzla polovinou těla z truhly a lačně dýchala studený čerstvý vzduch. Jednooké strašidlo ji sledovalo z postele.

Vrátila se do obývacího pokoje celá bledá, obličej pokrytý červenými skvrnami. Ženy si toho ale nevšimly. Nevšimly si ani, že si Fanny přehodila přes ramena červený šál. I poté, co zvony přestaly vyzvánět, se ženy pořád ještě hádaly o Martě.

„Vlastní život, to je tedy příliš vysoká cena za zachování cti,“ mínila Alma střízlivě.

„Naše sestřenice toužila po lásce a dočkala se hořkého zklamání,“ vysvětlovala Hilda se slzami v očích. Fanny nevěděla, jestli je matce smutno z pomyšlení na sestřenici, nebo při vzpomínce na toho pitomého spiťara. Fascinovaně sledovala, jak si matka otírá slzy z tváře náprstkem.

„Marta hlavně toužila po svobodě,“ tvrdila Alma.

„No jo,“ vmísila se do hovoru babička Elisa a dolila si. „Můžeš mít jedno nebo druhé, ale obojí nejde dohromady. Spojit lásku se svobodou, to už by bylo opravdu velké umění.“

Fanny opět zalezla pod stůl a tiše pokašlávala. Se slovem láska si nevěděla rady. Naopak svoboda jí byla jasnější. Chápala ji jako únik z temné truhly.

„Dolej mi taky,“ požádala Alma matku, lokla si kořalky a prohlásila: „I kdyby člověka touha po svobodě a lásce vrhla do neštěstí, tak by přitom na sobě měl mít aspoň hezké šaty.“

Nebo hezký šál, pomyslela si Fanny.

Takto, milá Judy, začíná historie babičky Fanny, je ale i mou a matčinou historií, protože babička nás obě zcela zásadním způsobem ovlivnila.

Myslím, že pro Fanny byla svoboda vždy důležitější než láska. Zato matka nemívala nikdy tolik svobody, aby mohla prožívat lásku. A já zkoušela dosáhnout onoho svízelného umění a získat obojí. Jedno jsme měly všechny tři společné: Ať už jsme dostaly, po čem jsme toužily, nebo ztratily, co jsme třeba stejně nechtěly, ať jsme měly zlomené srdce, nebo se cítily skvěle, ať už jsme hlavou narážely na viditelná nebo neviditelná víka truhel – vždy jsme u toho chtěly být dobře oblečené…

FANNY

1914

28. června 1914 byl zastřelen František Ferdinand, následník rakousko-uherského trůnu, a jezevčík německého říšského kancléře Theobalda Theodora von Bethmann Hollwega trpěl nadýmáním.

No dobře, to nadýmání si Fanny vymyslela až později. Ve skutečnosti vůbec netušila, jestli Theobald Theodor von Bethmann Hollweg vůbec nějakého jezevčíka měl. Byla ovšem přesvědčená, že dalekosáhlé události světových dějin je třeba okořenit zábavnými historkami, stejně jako se malým černouškům na reklamních obrázcích malují kolem krku náhrdelníky z bílých perel, které zmírňují přísný dojem tmavé pokožky. Mimochodem, Fanny připadalo vtipné už to, že se někdo může jmenovat Theobald a současně i Theodor.

A kromě toho se tehdy již dvacetiletá Fanny v ten den zamilovala, a to hned dvakrát – nejprve do světle červených šatů, které se podle jejího názoru skvěle hodily k červenému šálu, ale bohužel je nikdy nenosila, a poté do jistého mladého muže, za nějž se nakonec vdala.

„Obráceně by to bylo lepší,“ říkala později Fanny. „Bylo by lepší, kdybych ty šaty nosila až do roztrhání, než abych si na prst nechala navléknout snubní prstýnek.“

Šaty si ušila v matčině salonu, v němž se vyráběly šněrovačky a korzety všeho druhu. Draselný roztok, kterým se otrávil pitomý spiťar, se používal na barvení kaučuku na modro – a tento kaučuk byl součástí korzetů. Šněrovaček bylo mnoho typů – pro zpěvačky a dámy s nadváhou, pro ženy s křivými zády nebo i trávicími problémy, a samozřejmě i pro těhotné, přičemž ale Hilda o těhotenství mluvila stejně zřídkakdy jako o příčině smrti svého muže.

Jedno však měly všechny korzety a šněrovačky společné: Stahovaly tělo a znesnadňovaly dýchání, což ovšem Fanny zjistila až jako mladá žena. V dětství jí název matčina povolání – korzetiérka – připomínal zlatý plesový sál, v němž tančila Popelka se svým princem. Babička Elisa jí tu pohádku občas předčítala z knížky. Oči jí ovšem už dobře nesloužily a smysly měla občas zastřené kořalkou, takže ne vše podala vnučce přesně tak, jak to v knížce bylo napsáno. Fanny se tedy občas dozvěděla, že prsty na nohou a paty si neosekala nevlastní sestra, aby se vešla do střevíčku, ale princ sám. Byl totiž podle babičky Elisy mdlého ducha, což je jasné mimochodem i z toho, že Popelku poznal jedině díky tomu pitomému škrpálu.

Ale ať už to s tou pohádkou bylo, jak chtělo, slovo korzetiérka vonělo těžkými parfémy, bylo spojeno se světly a hudbou, i když nic z toho nebylo v salonu Hildy Seidelové u frankfurtské hlavní strážnice k nalezení. Prodejní prostory se nacházely v přízemí a krejčovská dílna v podkroví. Úzkými střešními světlíky se dovnitř nikdy příliš světla nedostalo. Kromě toho byla místnost tak nízká, že se v ní dospělé ženy nemohly vstoje narovnat; o tom, že by zde Popelka s princem mohla tancovat, ani nemluvě. A rozhodně to v dílně nevonělo, ale spíše páchlo žhavými žehličkami, párou a škrobem.

Proto si Fanny své šaty raději ušila v komoře za krámem, sloužící jako zkušební místnost. Nezhotovila je z velrybích kostic, ocelového plechu a těžkého textilu, ale ze vzdušné látky. Fanny si šaty zatím neoblékla, měla je na sobě krejčovská panna bez spodní části těla. Podle Hildina názoru by bylo nejlepší, kdyby podobně vypadaly i ženy z masa a kostí – aspoň by je nepronásledovaly choutky.

„Co… to… má… znamenat?“ vyštěkla na Fanny, když šaty objevila. Je třeba uznat, že nekřičela příliš hlasitě. Pokud totiž zrovna nebyl silvestrovský večer, tak měla mezi rty pořád několik špendlíků. „Co… to… má… znamenat?“ opakovala.

„Šaty.“

„To nejsou šaty, ale naše zkáza. Panebože, dítě! Mám to už tak dost těžké od té doby, co umřel tvůj otec. Korzety vyrábí spousta fabrik a my se jen taktak držíme nad vodou.“ Fanny si představila, jak matčina hlava se všemi těmi špendlíky v ústech vyčuhuje z tmavé tůně, a musela se usmát. „Co je na tom k smíchu?“ utrhla se, vlastně spíše zamumlala Hilda. „Možná se v té konkurenci ještě chvíli udržíme, ale jestli se začnou nosit takové šaty, tak je fabriky začnou vyrábět ve velkém a my to tady budeme muset zavřít a umřeme hlady. Tvůj otec by se obracel v hrobě, kdyby ten tvůj výtvor viděl.“

Hilda si zamračeně prohlížela šaty, které neměly spatřit světlo světa. Splývaly volně po krejčovské panně dolů, bez zvýraznění prsou a pasu. Jen na ramenou byly trochu nařasené, takže připomínaly tógu na antických sochách.

„Slyšela jsem, že se len výtečně hodí na sportovní oblečení,“ vysvětlovala rychle Fanny.

„Sportovní?“

Hilda očividně to slovo neznala. Fanny taky tak úplně nevěděla, co to přesně znamená. Každopádně slyšela, že sport je zábava bohatých lidí. Prý hrají něco, čemu se říká tenis, a jedná se o druh sportu. Očividně v té hře šlo o to, aby hráči zasáhli věcí připomínající lívanečník míček velikosti slepičího vejce. Fanny netušila, jaký by to mohlo mít smysl, ale věděla, že se hráči tenisu pořádně potí.

V Hildině světě se ovšem ženy nepotily, proto Fanny raději o sportu vůbec nezačínala a řekla: „Přesně takové šaty jsem viděla ve Světě módy. Raději bych četla francouzské módní časopisy, ale ve Frankfurtu se nedají sehnat. Každopádně se tomuto střihu říká reformní a myslím, že bychom na nich dokázaly vydělat i my.“

„Chceš tvrdit, že víc než na šněrovačkách? To je hezké. Tak chudák máma se pro tebe obětuje a dělá všechno možné, abys zapomněla na to, jak moc ti chybí otec, a ty se mi odvděčíš tímhle?“

Hilda často používala slova jako „chudák máma“ nebo „chudák dítě“. Fanny si ale jako chudák nepřipadala. „Vždycky jsi byla vzpurná!“ pokračovala matka v litaniích. „Jen se otočím, a už za mými zády marníš čas a plýtváš látkou. Kdybys z toho ušila alespoň noční košili nebo novou pásku na bradu!“

Zmíněná brada se jí třásla a rty také. Hilda začala stahovat, vlastně spíš rvát šaty dolů z krejčovské panny. Fanny z pohledu na zničené dílo bolelo u srdce.

„Já je ušila a chci je taky nosit!“ křičela rozrušeně. Babička Elisa tvrdívala, že ve Fanny dříme oheň, který se dokáže rozpálit jako plameny stravující smrkové dřevo, ale nebude hřát tak dlouho jako oheň z bukových polen.

Fanny se ve dřevě nevyznala, zato měla přesnou představu o tom, co ženám sluší… a co by slušelo i jí – o to víc, kdyby neměla hedvábný šál omotaný kolem ramen jako teď, ale umělecky nařasený kolem hlavy, jak to viděla v módním časopisu. Pokusila se matce šaty vytrhnout, než je úplně zničí, ale Hilda je držela tak pevně, že je nakonec roztrhly. I matce však docházely síly, což se dalo poznat podle toho, že jí z úst vypadl špendlík.

Fanny ale přesto nezvítězila. Ať už byl její vnitřní oheň žhavý, nebo jen teplý, a hořel dlouho, nebo jen krátce, matka ho vždy dokázala uhasit kbelíkem ledové vody.

Fanny pustila šaty, otočila se a vyrazila se šálem kolem ramen ven ze salonu. Někam, kde by se cítila alespoň trochu svobodná.

„Příroda a evangelium rozdělily úkoly mezi pohlaví tak, že muž je určen k boji a práci, zatímco žena k péči, čistotě a udržování rodinného krbu. Muž ať bojuje a pracuje, žena nechť mu otírá pot z čela.“

Tato slova nahlas předčítala teta Alma, když Fanny vstoupila do jejího bytu. Neměla sice špendlíky mezi rty, ale zněla tak, jako by si zrovna jehlou propíchla jazyk. To, co Alma četla, jí totiž současně bylo naprosto proti srsti.

Poté, co si jednou spálila palec, přestala marnit čas vypalováním znaků a obrázků do kůže a dřeva. Další dvě věci se ale nezměnily: Alma neustále odhodlaně bojovala za práva žen. To jí ovšem nebránilo v nošení krásných klobouků. Alma neviděla v boji za lepší postavení žen a krásných šatech rozpor. Naopak. Podle jejího názoru měly ženy zdůrazňovat své přednosti. U některých to bylo dokonale tvarované pozadí, u jiných vosí pas. Alma pokládala za svou silnou stránku hlavu. Proto ji dávala hrdě na odiv a zdůrazňovala pomocí výtvorů ze záplavy šifonu, růží z mušelínu, skleněných perel a anglických krajek.

V poslední době nosila Alma klobouk i doma – na protest proti slovům jistého frankfurtského profesora anatomie, který prohlásil, že ženy mají v porovnání s muži výrazně menší mozky a lebky. Proto jsou muži daleko odolnější, odvážnější, průbojnější a rozhodnější, zatímco ženy jsou pronásledovány střídáním nálad, bývají upovídané, bojácné a poddajné. Profesor navíc prohlásil, že je nelze připustit ke studiu medicíny nejen kvůli jejich menšímu mozku, ale i proto, že jsou stydlivé. Jak by se mohly účastnit přednášek o pohlavních orgánech? Alma vážně uvažovala o tom, že se ve svém klobouku objeví na některé z profesorových přednášek. „Předvedu mu takové věci o pohlavních orgánech, o kterých nemá ani tušení!“ prohlašovala bojovně.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Přední tiráž

FANNY