SOPHIE HARDACH

SVĚDECTVÍ MODRÝCH KONÍ

Copyright © Sophie Hardach 2019

Translation © Libuše a Luboš Trávníčkovi, 2020

Original English title: CONFESSION WITH BLUE HORSES

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA, s. r. o., 2020

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-195-5 (ePub)

ISBN 978-80-7593-196-2 (mobi)

Tuto knihu věnuji svému synu Aaronovi

ČÁST PRVNÍ

Příkladní migranti

Oplocení z ostnatého drátu na Potsdamer Platz – toto oplocení z ostnatého drátu zmizelo a ustoupilo horší, trvalejší překážce. Na rohu Potsdamer Straße a Potsdamer Platz, přímo na kraji chodníku, teď vidíme betonovou zeď vysokou asi sedmdesát nebo osmdesát centimetrů, na které leží dvě vrstvy dutých cihel. Podle očitých svědků práce začaly v noci na dnešek, asi v půl druhé ráno, kdy se tu objevilo šest nákladních vozů se stavebním materiálem a pět dodávek se zedníky. Stavějí novou kamennou hranici napříč Berlínem.

RIAS Berlín, vysílání v americkém sektoru 18. srpna 1961, reportér Rainer Höynck

Prolog

Léto 1987

Moji bratři dostali napít mámina čaje a usnuli. Heiko se jí sklesle opíral o rameno, pusu pootevřenou. Tobiho nesl táta v náručí. Pomalu se začínalo smrákat a naše prodlužující se stíny splývaly se stíny kymácejících se stébel a listů kukuřice. Před námi se táhla louka. Přecházeli po ní dva čápi, kroutili bílými krky a klapali zobáky.

Za loukou se vynořil les s hustým podrostem nízkých jehličnanů a ostružiníků. Přejdeme přes louku, za ní vstoupíme do lesa, protáhneme se zátarasem z ostnatého drátu a půjdeme dál, dokud neuvidíme domy. Tam budeme v bezpečí. Sevřela jsem lem maminčina lehkého svetříku a zašeptala jsem: „Co když na nás budou střílet?“

„To tady nedělají.“ Odvrátila pohled.

„Není to nebezpečné,“ dodal otec. „Dokázala to už spousta lidí.“ Odmlčel se. „Nebo aspoň někteří.“

„Podívej se.“ Máma si přidřepla vedle mě, nemotorně, protože držela Heika. Ručičky mu jen tak visely, ochablé a ztěžklé spánkem. „Tohle není jako Berlín. Vidíš sama. Tady není zeď.“

„Já tam jít nechci,“ protestovala jsem. V tu chvíli se čápi zvedli ze země. Opsali široký kruh nad kukuřičným polem a vytratili se do dálky, pryč od lesa.

Máma se postavila. Bratr Heiko jí vyklouzl z rukou. Málem. Zachytila ho, přivinula k sobě a dlaní přidržela pod zadečkem. Tehdy jsem ji to viděla udělat naposledy – přidržela si ho s onou nemotornou nervozitou, tak typickou pro oba moje rodiče, kteří si nikdy nebyli jistí, jak s námi zacházet. Vychovávala nás hlavně babička a já jsem si přála, aby tu teď byla s námi a řekla nám všem, co máme dělat.

Máma s tátou se vydali k louce. Oba moje bratry nesli. Žádné kufry, jízdenky, pasy ani klíče jsme nepotřebovali. Dveře našeho bytu v Berlíně otevřou jiní lidé, až my budeme už dávno pryč. Našeho trabanta, zaparkovaného na opačném konci kukuřičného pole, najdou ráno místní vesničané, s klíčem ponechaným v zapalování.

Máma si posunula Heika na bok, natáhla druhou ruku a vyzvala mě:

„Ello, pojď.“

Světlo rychle sláblo. Tohle je ten správný čas, poznamenal táta. Dost tma, abychom nebyli vidět, dost světlo, abychom sami viděli, kam jdeme. Je to velmi bezpečné, není se čeho bát, ale musíme hned vyrazit. Chytila jsem matku za ruku a vyšla spolu s ní na louku.

ELLA

Máma se bála tmy

Londýn 2010

Asi tak rok po matčině smrti jsem dostala nečekané dědictví. V té době jsem bydlela na člunu v jižním Londýně, pod železničním viaduktem; nebyla to žádná pořádná říční loď, jen starý rybářský člun, kterého se někdo zbavil a nechal ho v přítoku Temže zvaném Deptford Creek. Vlečná cesta byla zaneřáděná prázdnými sáčky od bramborových lupínků, a když tudy projížděly vlaky, odnášel je vzdušný vír do vody.

Na člunu jsem trčela už skoro rok. Napřed to vypadalo jako dobré řešení: nezávislé, laciné a samostatné bydlení. Ne tak úplně na zemi, ne tak úplně na vodě. Přechodný život, který mi vyhovoval, aspoň zpočátku za teplých letních měsíců. Podzim stále ještě působil romanticky s tím skřípáním a pohazováním člunu za bouří, ale teď už bylo jaro a já jsem poslední zbytky nadšení ztratila někdy mezi únorem a březnem. Když pršelo, po vnitřních stěnách kabiny stékala voda. Po podlaze lezli slimáci. Koupelna byla v maličké komoře, sprchová hlavice visela přímo nad šlapkami tureckého záchodu. Mým nejcennějším majetkem byla fotografie nás všech na babiččině zahrádce v Berlíně. Oma stála mezi slunečnicemi a mávala praporkem, patrně o nějakém socialistickém svátku; babička oficiální svátky přímo milovala a nikdy nevynechala žádný průvod. Vedle ní stála máma s maličkým Heikem v náručí, zatímco Tobi se jí držel za sukni. A pak tu byl táta, který mě držel za nohy, takže jsem se vlasy dotýkala trávy. Tohle byla naše oblíbená hra: „Jak spí netopýři?“ zeptal se mě vždycky – „Vzhůru nohamaaa!“ A pak jsem mu s křikem vběhla do náručí, on mě zvedl a obrátil. Takhle spí netopýři!

* * *

Každý večer jsem jezdila na kole do finančního centra Canary Wharf, kde jsem pracovala jako uklízečka v jedné investiční bance. Směna mi začínala těsně před půlnocí. Banky tou dobou vypadaly krásně – jako vysoké světelné poutače ve tmě. Často tu pár osamělých obchodníků stále ještě bušilo do klávesnic a horečně uzavíralo obchody s New Yorkem. Zvedli nohy, já jsem vytřela podlahu pod jejich stoly, oni opět položili nohy dolů a děkovali mi, oči stále upřené na obrazovku. Směna mi končila v době, kdy přicházeli nejranější zaměstnanci, aby se spojili s kolegy v Singapuru a Hongkongu.

Matka po propuštění z vězení také nějakou dobu pracovala jako uklízečka. I když později v Londýně nechávala většinu domácích prací na nás, zejména takové věci, ke kterým se nedokázala přimět, jako bylo přinášení lahví s perlivou vodou ze sklepa. Máma neměla sklep ráda, protože tam nebylo pořádné světlo a ona se bála tmy.

* * *

Jednou ráno jsem se vrátila z noční směny, hodila si kolo na rameno, a když jsem ho nesla po úzké fošně ke svému člunu, uslyšela jsem, jak někdo za mnou volá: „Ella Valentinová? Hej! Ella Valentinová?“

Přibíhal ke mně pošťák v reflexní bundě, při každém kroku se mu na hlavě nebezpečně zhoupla koruna ze svinutých černých dredů. „Balíček pro vás.“ Zastavil se a podal mi zásilku přes vodu.

Usmála jsem se na něj. „Jste dobrý, že jste mě našel.“

„Jo, a řekněte jim, ať příště napíšou směrovací číslo. Tohle se už málem vracelo odesílateli.“ Odmlčel se, aby si upravil vlasy, pak pobaveně kývl hlavou na člun. „Není tam moc vlhko?“

„Ani ne.“ Chtěla jsem říct ještě něco, abych rozhovor prodloužila, protože v té době jsem si s někým promluvila jen zřídka a on se choval přátelsky. Ale nic mě nenapadlo, a tak jsem se jen rozloučila a on odkráčel zpátky ke své tašce na kolečkách.

Šla jsem do kabiny, odkopla jsem boty a zapálila v kamnech. Balíček byl pevný, dobře zabalený, jako ty žluté balíčky, které jsme dostávali ze západního Německa, když jsem byla malá. Uvnitř byl štos knih a vzkaz od nového majitele matčina bytu ve Finsbury Park. Upravoval podkroví a našel tam hromadu jejích publikací o umění. Museli jsme je s Tobim přehlédnout, když jsme byt vyklízeli. Jednu za druhou jsem rozložila na matraci a nechala je, aby mi rozjasnily kabinu svou vyzařující dobrou náladou. Německý expresionismus, Bauhaus a dada, ale byly tu i knihy o obskurnějších východoněmeckých hnutích. Jedna tenká ohmataná brožura oslavovala program Bitterfeldské cesty, která vybízela umělce, aby šli pracovat do továren, poznali tíhu kladiva a poučili se o „skutečném životě“. Překvapilo mě, že si máma tuto knížku nechala. Z jedné publikace vypadla obálka a pomačkané složenky a útržky papírů. Jak typické, že matka, která v jednom kuse strkala do knih nouzové záložky, po sobě zanechala tyto malé stopy. Mezi stránkami publikace o Bauhausu jsem našla gumičku do vlasů a v tlusté knize o dadaismu dokonce zastrčený zápisník.

Zápisník byl plný dlouhých seznamů sepsaných jejím důvěrně známým, uspěchaným písmem:

Štěkající psi: tohle nikdy nebyl problém, teď je.

„Privileg“ (ten pach)

Ten drážďanský přízvuk, zaslechla jsem ho dnes ráno v metru, musela jsem vystoupit a jít pěšky.

Chudák matka! Odložila jsem zápisník a probrala jsem ostatní papíry, složenky a obálku. Nebylo tu nic zvláštního, jen obyčejná inkasa za odběr vody a elektřiny a nějaký úřední dopis z Německa, ale dojalo mě, když jsem na nich četla její jméno. Obálka obsahovala fotografii obrazu tří modrých koní. Stáli na louce, vzpínali se proti silné vichřici, krky prohnuté a zadní nohy přikrčené pod tělem. Na okraji louky ležela v trávě tmavá silueta, tělo schoulené do klubíčka. Ne, byl to jen stín, stín mraku.

Takže ten obraz modrých koní skutečně existoval, třebaže Oma se mě snažila přesvědčit o opaku.

Sáhla jsem po tom německém dopisu. Byl napsaný složitým byrokratickým jazykem a musela jsem si ho přečíst několikrát, než jsem pochopila hlavní myšlenku. Matka si zřejmě dopisovala s nějakým archivem v Berlíně; tušila jsem, oč jde.

Dveře na palubu se otevřely dokořán a vpustily dovnitř prudký závan větru a vody, rybího pachu a pronikavé vůně od stánku se smaženými rybami a hranolky. Vyšla jsem ven a podívala se nahoru na vyjasňující se londýnskou oblohu a na šedé chaluhy, které ulpěly v prasklinách betonu. Na opačné straně kanálu se tyčila stará deptfordská přečerpávací stanice odpadních vod s vymlácenými okny a opuštěnou nakládací rampou.

Vylezla jsem na střechu kabiny, abych našla lepší signál, a pak jsem zavolala svému bratrovi Tobimu.

Tobi byl z nás všech opravdu příkladným migrantem. Když jsme se začátkem devadesátých let přestěhovali do Londýna, což zařídili a zaplatili lidé, kteří mámu sponzorovali, těšili jsme se všichni na nový život, ovšem pouze Tobi tuto příležitost skutečně využil. Asimiloval se natolik, že mu na obličeji vyrazily pihy. Kdykoli jsem na něj promluvila německy, odpověděl mi anglicky. Anglicky mluvil i na mámu. A my jsme ho nechaly, protože jsme nejspíš byly hrdé, že to aspoň někdo z nás skutečně dokázal.

Musela jsem volat dvakrát, než Tobi telefon zvedl, zdálo se, že je popuzený a ospalý. „Je šest ráno.“

„Čas vstát a položit kus travního koberce!“

„Já travní koberce nepokládám, Ello, na to mám lidi.“ Zívl. „Co kdybys mi zavolala trochu později?“

„Chystám se jít spát.“

„Takže si promluvíme o víkendu?“

„Je to trochu naléhavé. Tedy ne úplně naléhavé, ale…“

Pověděla jsem mu o zápisníku, fotografii, dopisu. Čím víc jsem mluvila, tím víc rostlo mé vzrušení a jistota, že tyto dokumenty jsou smysluplné a významné.

„Jo, ale taky to můžou být jen záložky,“ podotkl.

„I kdyby, stojí za to podívat se tomu na kloub. Co kdybys zaskočil na večeři? A pak si ty knihy můžeš vzít domů. Nechci je nechávat tady, všechno je hned vlhký.“

„Víš, že můžeš vždycky bydlet u mě.“

„Já vím.“

„Tak jo, přijdu.“ Odmlčel se. „Cos to říkala o tom zápisníku? Že je to nějaký deník?“

„Něco takového.“

Zavěsili jsme. Vrátila jsem se do kabiny a natáhla si na hlavu vlněnou čepici, kterou jsem si brala na spaní. Fotografii modrých koní jsem postavila na převrácenou bedýnku a kolem dokola jsem nasypala sůl, abych udržela slimáky v patřičných mezích.

Odpoledne jsem vstala a uklidila na člunu, než přijde Tobi. Umyla jsem plastová okna a kbelík mýdlové vody jsem vylila na palubu, a pak jsem tloukla železnou pánví do komínové roury tak dlouho, dokud kamna nezačala lépe táhnout. Nakonec jsem provětrala zelený gabardénový plášť, který jsem zdědila po babičce Trude. Byl oblýskaný stářím a visel na mně jako mokrá plachta, ale já jsem ho stejně nosila ráda. Na umělecké škole jsem ho použila při jedné performanci, kdy jsem si pod něj oblékla modrou pracovní kombinézu, a pak jsem navršila rozbité cihly jednu na druhou. Učitel se zeptal, jestli to je komentář k teroristickým útokům z 11. září 2001, a já jsem odpověděla, že ne, že je to výpověď o mojí babičce.

Oma Trude o tomto plášti vždy s hrdostí mluvila jako o svém „OdF kabátu“. OdF byla zkratka Opfer des Faschismus neboli oběti fašismu. Mnozí babiččini přátelé byli také OdF, starší lidé, kteří rádi začínali věty slovy „Když jsem byl v Buchenwaldu…“

Tito muži a ženy, kteří prokázali svou hodnotu v boji proti Hitlerovi, tvořili malou aristokracii – aspoň mně to tehdy tak připadalo. Působili však také jaksi osaměle, nebo to tak možná vidím teprve teď; jak nedůvěřiví museli být vůči lidem kolem nás, týmž lidem, kteří je za starých časů pronásledovali. Shromažďovali se u samovaru v babiččině obývacím pokoji, ohřívali si ruce na jemně pomalovaných čajových sklenicích a povídali si o Gorkém a Leninovi, o nakládaných houbách a tajícím sněhu v Moskvě. Byli to samí východní Němci, třebaže jejich němčina byla vyšperkovaná ruskými slovy z jejich let v exilu. Ženy uhlazovaly třepení svých ruských šál, muži nastavovali sklenky pro další babiččinu trnkovou vodku.

Když nastal čas odchodu, muži si s nesmírným zdráháním nasazovali kožešinové čepice a ženy si ovázaly hlavu šátky ze syntetické příze a potom vždy nastal onen okamžik, kdy jeden z mužů položil ruku na dveře a několik vteřin ji tam ponechal, než stiskl kliku, jako by se snažně doprošoval – „Musíme jít tam ven? Nemůžeme zůstat tady v teple a přátelském prostředí a ještě chvíli si povídat o Dni přátelství se Sovětským svazem v roce 1963?“ Tehdy stáli na oficiálně všemocné straně. Vládla rudá hvězda. Jenže když spěchali ulicemi kolem prázdných obchodů a dlouhých šedých front, museli vycítit, jak málo lásky k nim lidé chovají. Němci reálný socialismus popravdě nepřijali; jen prostě jednali v souladu s tímto režimem, tak jako to dělali s režimem předchozím. Já jsem byla přesto velmi hrdá zejména na babiččinu odvahu, za kterou ji vláda odměnila bytem, zaměstnáním a zeleným gabardénovým pláštěm.

Když jsem plášť větrala, vypadl z jedné kapsy stočený pavouk, ale jinak byl plášť stále vhodný k nošení.

Pamatuji se, jak jsme s babičkou stávaly ve frontách před berlínskými obchody. Když začalo pršet, rozevřela ten zelený gabardénový plášť, abych pod něj mohla vklouznout. Pak si vzpomínám, jak nás ráno nechávala ležet pod peřinou, zatímco rozdělávala oheň v kachlových kamnech, a jak v době, kdy jsme vstávali, bylo v kuchyni skoro teplo. Přičichla jsem si k plášti. Stále ještě po ní trochu voněl, nebo jsem si to možná představovala.

* * *

Právě nastal odliv a člun trčel v naplavenině steliva pro kočky. Betonové zdi kanálu byly pomalované tenkými vrstvami zelených řas. Olejnou skvrnou protékal slabý pramínek vody, ke kterému se kolébaly dvě kachny, sameček se smaragdovou hlavou a jeho diskrétní družka s hnědým peřím. Když voda ustoupila, objevily se všemožné odpadky. Z bahna se vynořilo sedm deformovaných a polámaných nákupních vozíků, které vytvořily kolem mého člunu nepravidelný půlkruh. Tohle – pomyslela jsem si – je začátek apokalypsy, když z řečiště vystupují na povrch nákupní vozíky a stahují se kolem tebe. Slezla jsem po boku člunu a došla k prvnímu vozíku. Ležel napůl ponořený v louži, vzhůru nohama, a vytvářel malou klec, a když jsem do té klece nahlédla, viděla jsem, že se tam ve vodě mrskají malé rybičky. Vozík se proměnil v rybí líheň...

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Přední tiráž

ČÁST PRVNÍ