PODPOŘTE NAKLADATELE

PŘÍMÝMI NÁKUPY

NA JEHO ESHOPU

knihy, CD, DVD

a digitální produkci

najdete na

www.eshop.carpe.cz

POMŮŽETE VYDÁNÍ

DALŠÍCH TITULŮ

Děkujeme a vážíme si Vaší přízně!

--------------------------------

Koncertní videa nabízí web

www.iKoncert.eu

a mobilní aplikace

iKoncert

Romana Riba-Rollingerová

Ke Gogolovi

a zpátky

CARPE DIEM

2019

Kniha byla vydána s laskavou podporou Ministerstva kultury ČR.

Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu nebo v aplikaci. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření, je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takovéto sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

Všechna práva vyhrazena.

Tato publikace ani její část nesmí být publikována, uchovávána v rešeršním systému nebo přenášena jakýmkoli způsobem (včetně mechanického, elektronického, fotografického či jiného záznamu) bez předchozího souhlasu nakladatelství.

No part of this may be reproduced in any form or by any elektronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.

© Romana Riba-Rollingerová, 2019

Cover © Adda Adowicz, 2019

© Carpe diem, 2019

www.carpe.cz

Made in Moravia, Czech Republic, EU

ISBN 978-80-7487-279-2

ISBN 978-80-7487-280-8 (pdf)

ISBN 978-80-7487-281-5 (ePub)

ISBN 978-80-7487-282-2 (mobi)

Tuto plochu si pronajala

Anna Pišťárová.

1

Čtrnáctka

jako čtrnáct zastavení Krista, dvě sedmera krkavců, tramvaj do Kobylis, sedmnáctý listopad bez tří. Čtrnáctka jako čtrnácté patro jedné pražské fakulty, odkud jde už jen klesat. Patro po patru, pod technickou záštitou nejvěrnějšího společníka následujících několika let – elektrického výtahu OTIS. Zpátky do útrob ulice. Vzduch, který po sestupu chutná jinak než před vzestupem. Bulvár tajemného rajchu dospělých, kde domy vrhají stíny špinavější, lampy světlo matnější a náhodní chodci sytí scénáře zvrhlejší.

Pajdák mi ale do vize mé blízké budoucnosti, potažmo tohohle povídání, pořád nějak nesedl. A mé pochyby se nakonec skutečně potvrdily. Po maturitě jsem se totiž ocitla namísto pedagogické na fakultě architektury, právě té čtrnáctipatrové. Způsobil to sochař Vlaš, se kterým jsem se náhodně v danou hodinu sešla na daném místě. Do prostor pražské UMPRUM jsem si v to mýtné léto v nejzazší možný termín přijela vyzvednout výtvarnou tvorbu, jíž jsem se zde na jaře ucházela o přijetí. Vážila jsem slova i tóninu, toporně hrála situační mimochod. Scénka z Kouzelníka (který možná i přijde): „Náhodná cesta kolem.“ Ta výlučná instituce dýchala ševelivým echem elity oficiálních tvořitelů na podhoubí frustrace hord odmítnutých. Nevětraná, mastodontní, smrděla mi. Po hořké závisti, slaném breku, kyselém mindráku. Po nasládle vyčpělém vzduchu, kterým zapáchaly ony neprůchodné akademické zdi.

Chlapík, ze kterého se opodál vyklube sochař Vlaš, vyřizoval nějaké papíry se sekretářkou. Sekretářka: ženská ve skafandru profesionální lhostejnosti vůči patosu uměleckých narcistů, člověk na svém místě. Dle strohých instrukcí jsem se jala vybrat mezi pozůstatky roztříštěných snů ostatních béček svou složku. Že se mi k tomu za zády přimotaly rovnou dva páry očí, mě přirozeně netěšilo. Ten druhý mne dostihl na předposledním schodě nad vestibulem.

„Nesmíte si to tak...“ oslovil mě.

„...brát?“ přihrála jsem nebetyčně nabízející se koncovku. K oslovitelově souhlasu. Méně ale k souhlasu svému, protože já si ten neúspěch pořád tak brala dost.

Šlapali jsme bok po boku napříč vestibulem, ven z maceší budovy, na populisticky přívětivější chodník. Bedra zatěžkaná deskami s obrázky a prokletím držitelky několika průměrných talentů. Ve vícero disciplínách obstojím, v žádné ale nevynikám natolik, aby nekompromisně určila můj směr. Příliš rozumná, málo šílená. Jinou perspektivu než umění ale přeci nechci! Novodobá dějeprava tragicky dokazuje, že zneuznaný umělec má potenciál zbraně hromadného ničení... Stěží jsem zadržovala brek. Na ulici mi můj rodící se známý sdělil stejně torzovitým způsobem co zprvu tři informace. Za prvé, že nepřijetí na UMPRUM je norma, oproti krajně abnormálnímu přijetí. Že bez talentu určitě nejsem, to za druhé. A za třetí se identifikoval. Sochař Vlaš, externí spolupracovník UMPRUM, stálý zaměstnanec Fakulty architektury ČVUT, obor plastické umění. Pedagog dvou dojnic. Hubený kuřácký typ s cigaretou. Padesátník přibližně, plachý (možná jen naoko), plavý (zjevně ne nadlouho). Pavel Vlaš.

„...máte tam strukturu (rozuměj v mých výkresech), slušně postihnutou hmotu... Architektura by vás...“

„...nelákala?“

„A ne?“

Přijímací řízení

ve zvláštním děkanském termínu poskytnutém pár případům, co nestihly z iks důvodů legální termín zkoušek, jsem podstoupila na začátku září. Že zahrnuli do toho výjimečného náboru také mne, bylo dost možná výsledkem přímluvy sochaře Vlaše. Občas nám zkrátka slušně postihnutá hmota poskytne i konstruktivní službu. O přijetí jsem se protentokrát ucházela úspěšně. Na prahu Prahy, konečně! Na prahu Prahy jsem se tak bez prodlení začala zajímat o umění, kterým architektura vskutku je.

Rejdištěm nejalternativnějších

studentů (ať už faktem nebo artefaktem) je jasně čtrnáctka – katedra výtvarné tvorby. Kromě Vlaše tam mají charismatického malíře Františka, a taky jedno šikovné dřevěné štokrle. Trčí v rohu chodby před okenním parapetem a několikrát jsem si už na něm poseděla. Údajně ho tam odstavil Vlaš, na půli cesty mezi ateliérem a výtahem. Takže on nejen polovičatě mluví, ale i činí. A v tom asi vězí kouzlo jeho plastického umění – detail zdatně naznačený, ale nedopovězený, geniální zkratka. Reliéf absence jako půvabný šelest neřečeného, mystika meziřádků a letmé pohledy na mezipodestě, když výtah stávkuje.

O čtrnáct mezipodest níž vibruje autentickým vysokoškolským životem bufet v nulce. Přestože se jedná o prostor přízemní, plní se pravidelně k prasknutí debatami vzletnými a vytrvalými. Tlachá se tam natolik, že často v daný den ani nedojde k dobytí jiných pater školní budovy. Před bufeťáckým tlachem je ale třeba nejdřív vystát frontu před pultíkem. Co všechno to obnáší? Navenek dospělou rozvážnost, v duchu však hlahol jak v divadelní šatně. Přípravu jasné formulace zakázky. Vysokokalorická chuť hádá se s nízkokalorickou disciplínou. Malonásobilková kasa mi v hlavě sčítá dáti & má. Nádavkem lehce vzrušující vědomí, že můj profil může být odněkud šmírovaný. Hodnocený, bože! Nato pohov – nákup v hrsti a oprýskaný umakartový stolek. Kafe turek, sodovka, bílý jogurt, banán a Stáňa, to nejčastěji. Taky může být dubl turek a sójový suk.

Po lepém boku Stáni

jsem se nekalkulovaně posadila v den zápisu v přednáškové aule č. 1 a už jsem si, abych tak řekla, neodsedla. Zabydlely jsme se společně na strahovské kolejní cele (cirka 9 m²), zakoupily většinu předepsaných skript (půl na půl), dva Saudkovy plakáty, nepohlednou, ale levnou čajovou konvici z varného skla, bohatou zásobu pytlíků práškového pomerančového džusu, desatero sáčkových polévek (sedlácká, gulášová, houbová a rajbanička), toaleťák, cukr, sůl, magi a rýži prvotřídní jakosti.

Společnými silami jsme z periferního velkoobchodu stavebnin dopravily na kolej dvě rozměrné heraklitové desky promované na rýsovací stoly. Společně objednaly u renomovaného šikuly z technického suterénu výrobu dvou „korbíků“ – mobilních rýsovacích velepravítek, jejichž princip použití je lepší vidět než číst. Síly jsme od prvního dne pojily pravidelně, čímž se můj pražský rozjezd významně zefektivnil. Po záklaďácké Viktorce a gymplácké Saše se má souběžnice převtělila ve vysokoškolskou Stáňu, protože pár je prostě bezkonkurenční studentská formace. Kromě ochotné spolupráce, bohatých mateřských výslužek a faktu, že Stáňa zjevně oceňuje mou společnost, je na mé nové kamarádce sympatická její bezprostřední prostořekost. Docela jsem vedle ní za sofistikovanou intelektuálku, což mě těší. S ničím se nepáře, zatímco já se vším jo. Jedna s druhou děleno dvěma = ideální profil. Praktickou výhodou, především na schůzky ve městě, je také Stánina abnormální výška. Odevšad je vidět, neztratí se v davu. Nesnesitelné jsou naopak její nekonečné štíhlé nohy; nikterak nepěstěný dar vrtošivé přírody. Vedle nich se mým neprotekčně normálním končetinám dostává proporcí baculatého skřeta. Ženská verze Křemílka a Vochomůrky. Jak pak máme na takovém nespravedlivém vínku budovat spravedlivou společnost? Těžko. Můžeme si jen komponovat zbožná přání, stipulovaná ústavními články o rovnosti, kompromitovaná sveřepou soutěživostí. Dohromady se nám se Stáňou ale podařilo utvořit poměrně populární kolejácké těleso, soudím-li dle frekvence klepání na dveře naší strahovské komůrky.

Štědrá matka Praha

mne po maloměstských Polabinách zahltí nenadálým sortimentem testosteronu. Kluci doleva, doprava a nahoru, dolů. Ze kterého koutu spustit probírku? Po prvních týdnech pubertálního opojení ale vystřízlivši seznám, že množství nepředstavuje výlučně plus. Zřetelně pocítím pověstný chlad a absurditu velkoměstské anonymity. Nicméně bude tu mužstvím nabitý areál ČVUT. A především architekturou stmelení spolužáci. Vyzývavého hocha v černém tílku, provokativně barevných kraťasech a evidentně se slušnou řádkou razítek ve studentském indexu zaregistruji na strahovských chodbách ve středu mého prvního týdne na koleji. Středa = střed = trefa do černého, jasné znamení! Na rozžehnutí si ale budu muset počkat, až když bouchne plotna v komunální kuchyňce.

Statnější malíř František

se po souchotinářsky vyhlížejícím sochaři Vlašovi stane druhým ryzím umělcem (jako i druhým ryzím kuřákem), se kterým se v mém novém prostředí sblížím.

Architekti – nedomrlá kasta mezi dvěma třídami; ani lautr umělci, ani lautr inženýři. Instinkt versus Rozum, štětec versus kružítko. Nejzřejmější manifestací polibku Múzy (= štětec) bude náležitost do Františkovy korporace ze čtrnáctky. Kromě povinné výtvarné výuky to bude obnášet navíc alespoň občasnou účast na večerním kursu figurální kresby. Projmutou kondičním zaseknutím se v mistrově zahuleném kabinetu, rozšířeném občas až k Váchově dílně a šikovnému štokrleti. Tady se vedle pravidelných Františkových litanií nedoceněného génia dá přijít i k nějakému tomu pikantnímu zpravodajství zpod fakultní pokličky. Nebo prostě jen počumět jinde a výš nežli v bufetu. V mém vnímání ovšem bude Františkův génius víc než doceněným. Nepochybně stejně tak v šedozakalených (ale prozíravých!) očích pana Kropáčka, pacifického správce čtrnáctky, který se k podmanivému malířovi bude chovat s neochvějnou úctou. Protože jinak by se mu asi na charitativní modeling dávno vykašlal. Někdy se totiž objednaný model (z valné většiny jde o kdejakou dobře uhnětěnou exhibicionistku z cizí fakulty) z nějakého důvodu na kurs nedostaví. Tehdy na scénu nastupuje nejpříhodnější sekundant po ruce, a sice bělovousý kmet Květoslav Kropáček. Tento je však vzhledem k svému úctyhodnému věku zproštěn jak povinnosti obnažení se, tak i střídavého pózování. Archaický náhradník Květoslav K. zvětšiny celou seanci prodřímá v sedu na židli. Posluchači se pak kolem centrálního piedestálku s modelem sami točí, aby v hbitých skicách zaznamenali rozličné úhly pohledu. Škatulata-batulata od raného dětství v krvi, půjde nám ta směna židlí jedna radost. Sportovně tvůrčí činnost si navíc tu tam opepříme sázkou, zda jde stále ještě o další z Kropáčkových usnutí či již o jeho formální zesnutí.

Přestože by se technicko-stavařský

rozměr studia měl naopak oproti umění vyznačovat nábojem strohé racionality, v mém případě se jím vyznačovat nebude. Schodnice, patky, výztuže, armatury, silové momenty, tlak, tah, složení nejefektivnějšího pojiva či obrácená skladba střešní krytiny ve mně budou evokovat vize utkané z abstraktní mlhoviny. Čím detailněji nás budou zasvěcení seznamovat se statickými principy nosné struktury, tím hlouběji budu pochybovat o smyslu ženské emancipace. Protože se upřímně budu cítit lépe stavěná k tomu, abych coby humanitně hloubavá a zajištěná manželka debatovala v kroužku přívrženců o psychologii kaktusu či v plenéru malovala chvalitebné obrázky, než abych vyprojektovala jakoukoliv životaschopnou stavbu. Se svým sociálním profilem bych ovšem v dobách kapitalistického patriarchátu spíš než movitá iniciátorka uměleckých salónů rozjímala nad proporcí škopku coby analfabetní pradlena. Proto si vydobyté možnosti vysokoškolského vzdělání, představující vstupenku do výsostné společenské kasty, budu úpěnlivě vážit a periodický pocit akademické nepříslušnosti mě bude opravdu trápit. Naštěstí stavy cerebrální mlhy občas rozjitří slastné chvíle prozření.

Například princip otevřeného páternosterového výtahu. Okamžitě mě zaujme, stejně jako všechno komické. Otevřená kabina, z hlubin nořící se lakonické busty pasažérů, mizící končetiny nanebevzatých těl, šachtou pohlcené hrudě, brady, temena, shůry seslané botasky, texasky až pokročilá pleš. Efekt, který ve mně bude vybuzovat páternosterový výtah, bude trefně charakterizovat můj přístup k architektuře. Grafická stafáž mě bude zajímat víc než nosná konstrukce, psychodrama fiktivních uživatelů víc než prostorová vizualizace, scénář víc než projekt. Lidský faktor bičující techniku. Trápit se tím ale zatím nebudu. A své racionální chmury a technická bolení z přednáškových sálů budu pravidelně docházet rozptylovat (věz angažovaně civět) do okultních oblaků tvůrčího doupěte malíře Františka.

Desáté patro,

profesor Kozlík. Deset pater, to je sice už dost vysoko, Kozlíkovy prestace při seminářích deskriptivní geometrie však budou dosahovat dimenze metafyzické. Frekvence odpadávajících posluchačů bude přímo úměrná rostoucímu profesorovu zápalu do komentované elaborace geometrické figury. Kozlík – rukatý, nohatý, ušatý, brýlatý. Prošedivělá bradka, nomen omen. Jeho rozvlněné údy se budou jevit animovaným prodloužením imaginárních křivek. Víc než v učebně před tabulí bude se Kozlík nacházet v nadčasovém transu vášnivého vědátora. Až do morku kostěných obroučků brýlí splývající v jedno s radiány, elipsami a nepostihnutelnem přímek.

K závěru demonstrace další porce z olympské disciplíny – geometrie – setrvá v obraze dva až jeden ambiciózní šprt. Zmatená mysl ostatních studentů poputuje někde pod nebem a nad zemí, lavírujíc mezi kolektivní zábavou a nepříjemným rozpoložením z vlastní mentální omezenosti. Masovost fenoménu, pravda, etiketu debila rozmělní, stačí ale jediný nit neztrativší kolega, aby „debil“ přesto pálil.

Ze zhrzeného rozjímání nás vytrhne Kozlíkovo: „Ták.“ Ukojený profesor se vrátí na zem, odloží křídu a zadá stručné pokyny, kterak mu do dalšího semináře vyhotovit na áčtyřkový formát reprodukci shlédnutého.

„Ale jak, jak to vyhotovit?“ s přespolní bezelstností bude Kozlíka & plénum zpytovat zpitomnělý Bedřich; zastydle vylekané oči Bédi, co přetáhl čáru v omalovánkách.

„Jako linorit, vole,“ adresuje zaskočenému spolužákovi & plénu svrchovaný Lubor.

Stejný Lubor,

který bude při hodinách ruštiny trýznit absolutně vtipuvzdornou učitelku, folklórně převoňavkovanou Rusku, suverénní českoruštinou: „Jménujuť sja Ljúbor, bydlájuť v Práge, studújuť v Práge. Ja znájuť charašó, kudá v Práge.“

Dvakrát si ruštinářka Tamara s sebou na lekci přivede svého zakřiknutého synka. Když podruhé, bude si ruský chlapeček v rohu učebny pohrávat s plechovým minitankem. V průběhu hodiny Lubor pod málčikův tank vsune svižně načrtnutou mapku s červeně vyznačenou zpáteční trasou ruské vojenské kolony: Praha, Brno, Bratislava, Moskva, Vladivostok, Sibiř, konečná. Tichý hošík darovanou mapku rozpačitě zhlédne a vděčně se za tu projevenou sympatii na Lubora bezzubě zazubí.

Kolonizátorka Tamara

se kromě těžkého parfému manželek armádních důstojníků z Milovic prezentovala sexepýlem Ženy za pultem, intelektem Ivanovy Nastěnky, účesem Sekorovy Berušky a důrazně manifestovanou absencí smyslu pro humor. Za tímhle multipodšívkovým pláštěm nejspíš vězí nějaké Tamařino uvniř. Jaké, to si ovšem netroufám soudit. Kaučuková, nepropustná figura. Nepropustná, až na jednu trhlinu – slabost pro české bad boys, a jejich čelního představitele Lubora zvlášť. Glosátor Lubor, jednovrstvý Pražák jako řemen, pod jehož pohledem Tamara roztává jak vosková panenka pod horkým samovarem.

Pražákem se člověk

stává, nebo rodí? Jakým rituálem se do něho člověk transmutuje, jakým procesem? Hromadnou dopravou pod Prahou, nad Prahou. Odjakživa chytat tramvaje a metro jako lelky, svážet se jakoukoliv trasou s výrazem vrátného na konci noční šichty. Pohyblivé eskalátory namísto podrážek, stovky míjejících obličejů coby tuctová omítka. Sdílet vzduch a freony kompletní parfémové řady Impuls s plícemi nejsilnější komunistické páky. Šlapat stejné dláždění jako někdejší páka aristokratická. Rozjímat nad stejnými pivními tácky jako věhlasná pražská bohéma. Střihat stejné zatáčky jako opancéřované sajdkáry protektorátních nácků, překonávat beztrestně a bezvědomě katastrální limit zghetovaných Židů. Ignorovat petice minoritních disidentů stejně jako fotoaparáty zahraničních turistů. Pohrdat veksláky ztuzexovaných ksichtů a periodicky využítvat jejich služeb. Kopytem sem, kopytem tam, každodenní Hradčany, každodenní panelstory. Tam někde v té pragocentrické líhni se zrodil prototyp urbánního nadčlověka. Pražák, krotitel vidlákova, Lubor fórman, od boku střílející sečné glosy. Oproti plytce korektnímu Bedřichovi, hlubiny duše zpytující Janě, řízné Petře, rozsypanou pudřenku řešící Stáně, agresivně pozitivnímu Davidovi, nepřítomně přítomné Magdale, oproti mně. Znovu potvrzené pravidlo společenského konkurzu. Kastovní princip šachovnicového pole: král, dáma, šašek, řadový voják, pěšák a ejhle, pěšák.

Šiva řadovým vojákem

nebyla a nebude. Iva Šiváková = Šiva. O ročník výš, postava, kterou předchází pověst jako tygr Toma Tracyho. Chladnokrevná a inteligentní, pohledná a suše vtipná. Geneticky samozřejmý vkus, minimalismus, žádné pentle, žádné servítky. Havran v blondýně, Šiva, bohyně destrukce. Poprvé jsme se střetly ve sprše. Malá versus velká prsa, heřmánkové mýdlo versus Palmolive. Tehdy ještě bezejmenně. Podruhé jsme se minuly v bufetu. Na to, že jde o „tu Šivu“, mě upozornila Stáňa. Potřetí na sebe dalo čekat. Počtvrté, popáté... Promluvíme spolu konečně až v čekárně u školní zubařky.

„Levá dolní stolička. A ty?“

„Moudrák.“

Většinu víkendů

bude zahajovat nervozita na Florenci. Nádražní šeď, nasládlý pach informační haly a slaný ruční lep. Opruzená ramena pod popruhy hrbaté krosny, zatížené jhem nenapravitelné naivity; žádné ze skript nebude během následujícího víkendu doma otevřeno, málokteré z rýsovadel zahřáto. Nadlidský faktor tyčí ambice, jejichž realizaci podvrací faktor přízemně lidský. A tak si nadále se změnou působiště na obzoru budu bláhově plánovat kompletní vyřešení životních restů. Abych si na konci víkendu k stávajícím strastem přihodila nějaké to kilo vydatné domácí stravy, tragicky pěchované do vypraných džín. Těch džín, které si v předešlý páteční podvečer potřísním pomerančovým džusem z florenckého kiosku.

„Nemáš voheň?“ adresuje mi zpod žluté větrovky podsaditý maník, co si špatně vytipoval destinátorku i chvíli.

Křižující se autobusy, nástupiště správné, jo, třikrát ověřované, dobytý ostrůvek z betonové mazaniny, hrozen lidí už, pár známých obličejů – bezbečnostní bójky v moři anonymů. Vnitřní boj dvou poloh; povznesený situační nadhled (= lež) proti agresivní chuti nadcházející hodinu cesty prosedět a ne prostát. Nasraně ukřivděné pohledy místenkářům a předbíhačům. Profláklí týpci, co se nonšalantním kroksunkrokem vklestí do čela fronty. Máločetný oprávněný vzdor. Nikoliv nadhled, jen neschopnost akce. Nástupiště = násupiště.

Tentokrát to vyjde, budu sedět. Poslední nádražní obraz za okénkem nabídne šlukající žlutou větrovku opřenou o šedý kandelábr.

Pod magistrálou spouštím siestu. Skrčená kolena zaklínit do sedačky přede mnou, podsadit pánev, veštelovat se do cestovní polohy embrya. S letmou myšlenkou na Stáňu a otazníkem ohledně její jogínské figury – kam tahleta roluje v jihočeském autobusu svoje velenohy? Cha! Vochomůrka – Křemílek = 1 : 0. Na Černém Mostě zalomit, ukolébána slintavou vidinou hromady jídla, která mne čeká v cílové chaloupce z mechu a kapradí.

Topoly u cestičky,

šum listů ve větru, malebná flóra & fauna svrchovaného povodí řeky Labe – unikátní české spojky s mořem, rozviklané lavičky, nakřáplé lampy, rozpuklé boule asfaltu nad kořeny rozštěpené lípy, olejová skrvna u sloupku ukazatele, Polabiny, Zámostí, „Dobrý den celý den“ pana Načeradského, růžové záhonky, mahagonový mahón. Ta vůně, to světlo pod šerem... Doma konečně shazuju krosnu, vyzouvám boty a hrnu se do ledničky.

Zíma a Venoušek, Hančiny dvojčata, jsou jediné děti, které snesu a které snesou mě. Mám to s cizíma dětma podobně jako Kainarův starý muž v městském parku. Cítím je nesvé v mé přítomnosti a vice versa. Nevím, jak na ně šišlat/nešišlat. Pověstná dětská nevinnost mne nedojímá, protože je postavená na nevyhraněnosti, mimo metr viny. Stejně jako zpívánky dětských bandiček za ujíždějícím trakařem s tělem popraveného. Všeho schopné bytůstky s výrazem motýla Emanuela a utrženými mušími křidýlky pod nehty. Nesentimentální zvědavost si v civilizované dospělosti přetavíme do čtení Černé kroniky, diskrétního pátrání po výjimečně semknutých datech na hřbitovních náhrobcích a neodvrácených očí od dopravní nehody. Dítě & dospělý – jeden pytel rozpačité lidskosti, jen přejmenovaná touha, posunutý chtíč. Nemám děti nerada, ale víc mě to baví s dospělýma lidma. Odrostlýma dětma, na kterých už zarajcoval válec žití. Cizí děti mě prostě nezajímaj’. Ba co víc, ťapkaví krátkonožci s vycpaným zadkem, rudejma nabobtnalejma tvářema, nudlí u nosu a nechápavým pohledem trotla se mi upřímně hnusí. Kromě Zímy a Venouška. Můj status jejich tety mne valorizuje zdarma. Ať hlasitě či mlčky tetou jsem a budu, ačkoliv jsem proto nehla prstem. Aspoň nějaký titul v kapse.

Synovci mě ale tenhle pátek večer vítat nebudou. Oba v posteli, skoleni planejma neštovicema. Na rozdíl od neštovičních dětí-singlů budou tito vyhlížet o řád příšerněji. S činorodou anticipací si totiž budou vzájemně olupovat a ožírat strupy. A zvěčňovat tuhle bratrskou avantýru v nadprůměrně četných dolících jizev.

Ani v ledničce nic moc. Jen vanilkovej. Když ho smíchám s hořkým kakaem, vylepší se. Musí se to ale promíchat pečlivě, aby v tom nezbyly žmolky suchého kakaového prášku, ty jsou fakt nepříjemný. Ty by po průniku do průdušek zvládly i udusit. Nefalšovanej čokoládovej termix je prostě nejlepší. Každej víkend ale ten návrat domů do puntíku nevyjde. Tradiční páteční ládovačku budu beztak muset tentokrát brzdit. Abych se zítra vešla do úzké sukně. Protože právě na tuto sobotu strejda naplánoval historickou polyveselici.

Nejpraktičtější z našich

příbuzných slepil zásnuby syna Pepana plus své padesátiny, které zároveň představují pětadvacetiny od strejdovy a tetiny svatby. Pronajal takzvaně kulturní sál při hostinci v Mlatičkách včetně tří muzikantů...

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Přední tiráž

1