Rozděleni časem – V pasti

(ukážka)

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Julie Crossová

Rozděleni časem – V pasti – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Mému manželu Nickovi, který se mnou vydržel celý

tvůrčí proces. Miluju tě. Díky za to,

žes ze mě udělal silnějšího a lepšího člověka.

Prolog

15. března 2009

Sílu odejít z toho travnatého plácku a pryč od Holly mi dodávaly pouze obrazy, které mi probleskovaly hlavou: Holly sedí na úvodním setkání táborových vedoucích, v klíně schovává knihu, do níž pečlivě vepsala svoje jméno, a vlasy si natáčí na tužku, kterou si zapisovala poznámky. Tehdy… dnes… jsem seděl tři řady za ní a celé dvě hodiny jsem z ní nemohl spustit oči. I když se na mě ani jednou neohlédla, nejspíš musela vědět, že na ni zírám, protože se na mě před budovou podívala těsně předtím, než jsem nastoupil do auta. V tom pohledu byla zároveň zvědavost i výzva.

Když se ten den teď opakuje, čerpám obrovskou úlevu z vědomí, že nebudu v té místnosti s ní a že nedovolím, aby se její život tak nebezpečně propletl s mým. Musel jsem si ty vzpomínky přehrávat pořád dokola – věděl jsem, že to překonám. Dokážu žít bez ní, dokud si dovedu představovat její život beze mě. Ještě důležitější je, že její život bude beze mě lepší.

Pak jsem vešel do tátova bytu, s paží v pásce. Potřeboval jsem s ním probrat spoustu věcí, takže jsem aspoň mohl odsunout myšlenky na Holly stranou… prozatím.

15. března 2009, 18.00

Opřel jsem se zdravou rukou o dveřní rám tátovy domácí pracovny. Táta vrhl jediný pohled na moje zraněné rameno a rychle ke mně vykročil. „Co se ti proboha stalo, Jacksone?“

„Postřelili mě.“ Nadechl jsem se a skočil jsem do toho po hlavě. „V srpnu letošního roku… Raymond… jeden z enečů, Nepřátel času. Teď je mrtvý… tedy v srpnu byl mrtvý, ale to se ještě nestalo… takže to vlastně nevím jistě.“

Otec ztuhl a vykulil oči. Sáhl jsem do kapsy a vytáhl jsem flešku, kterou mi v srpnu 2009 sám dal. „Tohle je tvoje… víceméně.“

Flešky si vůbec nevšímal. Přistoupil ke mně, položil mi dlaně na tváře a pozorně si mě prohlédl. „Jsi v pořádku? Řekni mi, že jsi v pořádku.“

V tu chvíli jsem věděl s jistotou, že můžu věřit kterékoliv verzi svého otce i všem dohromady.

„Fyzicky jsem v pohodě.“ Odtáhl jsem si jeho ruce z obličeje a vložil mu do otevřené dlaně flešku. „Ale musíme si promluvit a možná budeme potřebovat velitele Marshalla a doktora Melvina.“

Přikývl, pořád zpola v šoku – patrně přemýšlel, odkud znám velitele Marshalla. Ukázal na křeslo, abych se posadil. Trpělivě jsem čekal, zatímco si procházel svoje poznámky na počítači. Jeho šifru jsem nedokázal rozluštit, ale uhodl jsem, co asi zrovna čte, když se prudce nadechl a promnul si obličej.

„Je mi moc líto toho, co se stalo Eileen,“ řekl jsem.

Na chvíli zavřel oči a otočil se v křesle čelem ke mně. „O Holly a Adamu Silvermanovi nebudeme nikomu říkat… ani veliteli Marshallovi, ani doktoru Melvinovi. Nikomu.“

„Dobře,“ přikývl jsem, potěšený, že se v tomhle shodneme.

„Mám plán, jak na ně nenápadně dávat pozor.“ Zamyšleně se zadíval přes moje rameno na stěnu. „Požádám jednoho důvěryhodného člověka, který zařídí, že si nikdo ničeho nevšimne. Ale musíš mi slíbit, že se nebudeš dívat na jejich e-maily, Facebook ani nic jiného, co se dá vystopovat. Je to jasné?“

Polkl jsem. Uvědomoval jsem si nezvratnost svého kroku. „Je.“

„A rozhodně tě nenechám vstoupit do Bouře,“ dodal táta bezvýrazně, jako kdyby mi četl myšlenky. „Nevím, co jsem si v tom srpnu myslel… možná jsem dostal ránu do hlavy, než jsem souhlasil, ale něco takového v žádném případě nepřipustím.“

Copak nechápal, proč jsem se rozhodl právě takhle? „Musím tam vstoupit. Nevrátím se ke starému životu. Nemůžu. Vím o Jenni Stewartové. Setkal jsem se s ní v roce 2007… v tom jiném vesmíru, nebo co to bylo. Bylo jí tolik jako mně a velitel Marshall ji vzal k CIA.“

Očekával jsem námitky a nervózně jsem si poklepával kolenem. Byl jsem jako na trní. Jestli se nepustím do něčeho úplně nového, poběžím na tu schůzku pro táborové vedoucí, omluvím se panu Wellbornovi za pozdní příchod a odvolám tu jedinou nesobeckou věc, jakou jsem v životě udělal.

Táta znejistěl – to znamenalo, že se nechá zviklat. „Uvědomuješ si, že jsem se osmnáct let snažil, aby se přesně tohle nestalo?“

„Já vím.“

„Pro tohle jsem tě nevychoval.“ Nakrabatil čelo. „Chci říct… žil sis docela dobře… nikdy ses nemusel o nic starat… nikdy ses nemusel bránit. Na tohle nejsi připravený. Třeba bychom mohli jenom…“

„No tak se připravím,“ odpověděl jsem rozhodně. Vstal jsem, a než mě stačil zadržet, sáhl jsem po telefonu na jeho stole. „Mám veliteli Marshallovi zavolat já, nebo to uděláš ty?“

„Fajn.“ Vytrhl mi sluchátko z ruky a praštil s ním zpátky do vidlice. „Znáš vůbec jeho číslo?“ zeptal se, zatímco vyťukával číslo na svém mobilu.

Pousmál jsem se na něj. „Ehm… ne.“

15. března 2009, 21.00

„Když udělám poloskok, zůstanu v téhle místnosti, ale taky budu někde jinde… tam, kam jsem skočil,“ pokoušel jsem se vysvětlit doktoru Melvinovi a veliteli Marshallovi. Z jejich tváří jsem četl nedůvěru, jako kdyby si říkali, že jsem si tenhle typ cestování v čase vymyslel. „Můžu to dokázat. Dejte mi nějaký úkol – otázku, na kterou budu moct odpovědět jedině v případě, že se podívám do minulosti.“

„Takže momentálně jsi opravdu tady, v tomhle roce?“ zeptal se táta. „Nesedíš kromě toho jako bezduchá loutka někde jinde?“

Věděl jsem, že je to zatraceně matoucí, ale nemohl jsem si pomoct: začínalo mě štvát, že musím tyhle podivnosti vysvětlovat snad pomilionté. Vyčerpaně jsem si sedl na pohovku v obýváku. „Nejsem tady jenom napůl, ale úplně. Skočil jsem sem z jiné časové linie.“

„Jak si tím můžeš být jistý?“ zeptal se Marshall.

„Při poloskoku se cítím jinak. Všechny pocity jsou tlumené – horko, zima i bolest.“ Jako na podtržení těch slov mě zabolelo v rameni. Trochu jsem si ho volnou rukou promnul, ale to bolest jen zhoršilo. „Poloskok je jako stín časové linie, ve které právě jsem. Proto se na mé základně nic nemění.“

Tohle vysvětlení jsem si vypůjčil od Adama 007, ale napadlo mě, že to aspoň bude znít, jako kdybych věděl, o čem mluvím.

„Časové linie chápeš jako paralelní světy?“ ozval se doktor Melvin. „Jen pro vyjasnění… úplný skok je pro tebe přesun do jiného, paralelního světa, nikoliv skok v čase v rámci světa jednoho?“

„Správně… a vím jistě, že existuje víc časových linií, protože když jsem se vrátil do roku 2007… ne poloskokem, byl jsem tam sakumprásk, cítil jsem bolest, zimu a všechno,“ drmolil jsem. „Pak jsem skočil zpátky do původní časové linie, psal se rok 2009 a vaše tamní verze si nepamatovaly nic z toho, co se stalo v roce 2007, odkud jsem se zrovna vrátil.“

Už teď mě jímala závrať a tušil jsem, že teprve začínáme.

„Možná bychom si měli ověřit jeho schopnosti… nechat si ukázat ten poloskok,“ řekl doktor Melvin zamyšleně. „Ale nechci ho přetěžovat, vzhledem k jeho zranění a vůbec.“

Velitel Marshall, který se opíral o krbovou římsu, zvedl ruce. Připomínalo mi to náš rozhovor v roce 2007, když mě omámil hadříkem napuštěným nějakým jedem a odvlekl mě na to tajné ústředí. „Ten kluk nebude podnikat žádné cesty časem, pokud mu to nepřikážeme, jasné?“

Doktor Melvin i já jsme zdráhavě přikývli.

„Myslím, že vaše nadšení je trochu předčasné, pane doktore.“ Marshall si založil ruce na prsou a zahleděl se na mě z výšky svých sto devadesáti centimetrů. „Možná se naučil pár nových triků, ale není dost zralý, aby si pořádně uvědomoval následky svých činů. Takže říkáš, že tě postřelil Raymond?“

„Ano,“ procedil jsem mezi zuby. Tahle Marshallova verze nebyla o nic lepší než druhé dvě, s nimiž jsem se setkal.

„A Raymond je… jak jsi ho popsal, malý podsaditý zrzek, modrooký a ostříhaný na ježka… a na obličeji může a nemusí mít otisk podpatku?“ zeptal se Marshall, jako kdyby se jednalo o policejní výslech imbecilního podezřelého.

Možná měl táta pravdu. Možná jsem tohle opravdu neměl zapotřebí. Představil jsem si Holly, jak jede domů ve své staré obouchané hondě… a vedle ní Adama. Úplně jsem viděl, jak se spolu smějí a žertují o rozmazlených dětech, na které budou muset celé léto dohlížet.

Zvedl jsem hlavu k Marshallovi a nedal jsem průchod své zlosti. „Jo, to je Raymond, a je mrtvý. Táta ho zabil. Ale poprvé jsem se s ním setkal v říjnu 2009, kdy zastřelil…“ Na vteřinu jsem se zarazil – viděl jsem, jak táta nepatrně vrtí hlavou, aby mi připomněl, že se nemáme zmiňovat o Holly. „Pokusil se mě zastřelit… neúspěšně, ale pak jsem zůstal trčet v roce 2007 a kdo ví, co jsem pokazil tím úplným skokem do paralelního vesmíru, nebo co to bylo? Kdybych prošel nějakým výcvikem, možná by se to nestalo. Vy nechcete, abych se uměl bránit? Pro dobro všech.“

„Nejsme normální oddělení CIA,“ odpověděl Marshall. „Ať už sis z televize nebo filmů o špionech udělal jakékoliv představy, zase se jich rychle zbav. Naší nejvyšší prioritou není práce pro americkou vládu, a dokonce ani pro americké občany, ale pro lidstvo jako takové… Konkrétně nám jde o zachování přirozeného, etického stavu lidstva. Výcvik nových agentů trvá dva roky a během něj jim vštěpujeme právě tohle. Nemůžeme dovolit, aby ses tam jen tak objevil a oznámil jim, že jsi byl vytvořen v laboratoři z genetického materiálu klonované ženy. Nesmím jim prozradit, že umíš cestovat časem nebo že ti gen Tempus umožnil, aby ses během jediného dne naučil persky a zapamatoval si obrázky jednotlivých kroků sebeobrany. Nic z toho jim nesmíme říct, pokud chceme, aby nadále důvěřovali vůdcům, jako jsem já nebo tvůj otec.“

„O kolika agentech v tom tréninkovém programu mluvíme?“ zeptal jsem se ze zvědavosti. Celé oddělení mi připadalo příliš nejasné a mlhavé. Pořád jsem si to nedokázal srovnat v hlavě.

„Takové podrobnosti jsou tajné,“ řekl Marshall. „Rozumíš tomu, co se ti snažím sdělit, synku?“

Očividně se mě chystal přijmout. Asi nějak uhodl, že se zeptám. Předtím dělal drahoty, zřejmě z taktických důvodů.

„Neříkejte mi synku.“ Ta slova ze mě vyletěla, než jsem je stačil zarazit. Marshall jen přimhouřil oči, ale nic nenamítl. „Ano, rozumím. Nesmím nikomu říkat o svých zvláštních schopnostech… nesmím je používat… a hlavně nesmím nikomu říkat, že pocházím z klonu.“

Marshall se podíval na displej svého chytrého telefonu. „Takže jsi ochotný všeho se vzdát… svobody, kterou sis užíval za vládní peníze? Podle agentky Stewartové se máš zítra večer zúčastnit benefiční akce a následujícího večera večírku v Calebově domě. To zní jako prima zábava.“

„Jsem připravený vypadnout z New Yorku, jestli se ptáte na tohle.“

Marshallovy rty zvlnil úsměv, ze kterého se mi sevřel žaludek. „Výborně, letadlo do našeho výcvikového tábora startuje zítra ráno v šest.“

„Kde…“ začal jsem se ptát, ale Marshall mě umlčel zvednutou rukou.

„To je taky tajné, chlapče. Zvykni si na to. A nečekej, že s tebou budu já nebo agent Freeman zacházet jinak než s ostatními.“

„Agent Freeman?“ Muž, co mě a Courtney v sedmé třídě sledoval každý den do školy. V časové linii, kterou jsem právě opustil, věděl o tom, že dokážu cestovat časem. „A… povíte mu něco? O mně?“

„Ne,“ odpověděli otec a Marshall jednohlasně. Velitel rázně vyšel z místnosti, a jakmile se za ním zavřely dveře, po obličeji doktora Melvina se rozlil soucitný výraz, jaký jsem znal celý život.

„Ukaž mi to rameno,“ řekl a už mi začal stahovat pásku přes hlavu. „Musíš ho ještě pár dní šetřit.“

Ohlédl jsem se na tátu. „Víš, kam ráno poletím?“

Pokusil se o úsměv. „Chceš říct, kam poletíme. A vím to. Do pouště.“

„Do Arizony?“ zeptal jsem se.

„Na Blízký východ.“

Blízký východ? Sebedůvěra, kterou jsem v sobě našel během rozhovoru s velitelem Marshallem, pomalu vyprchala a já si uvědomil, že ve skutečnosti vůbec netuším, do čeho jdu.

16. března 2009, 6.00

„Poví mi někdo, co se tady sakra děje?“

Táta, Marshall, Freeman a já jsme stáli na ranveji newyorského letiště a dívali se na luxusní letadlo, jakým jsem letěl už mnohokrát. Dřív jsem si ale myslel, že ho táta používá jako šéf firmy.

„Jackson se na několik příštích týdnů připojí k našemu týmu,“ řekl Marshall.

Freeman na něj zůstal zírat. „Cože? To má být nějaká školní brigáda?“

Marshall se na mě ušklíbl, jako kdyby chtěl říct: Já věděl, že tě nikdo nebude brát vážně. „Formuluji to jinak. Agent Jackson Meyer se připojí k výcviku. Přiděluji ho konkrétně k vaší skupině pokročilé obrany. Zacházejte s ním stejně jako s ostatními rekruty.“

Freeman se podíval na mě. „To je vtip, ne?“

Táta ho poplácal po zádech. „Kdepak. Je váš. Je to tak trochu tradice, nemyslíte? Váš otec trénoval mě, já jsem trénoval vás… a vy teď povedete výcvik mého syna.“

Táta s Marshallem nastoupili do letadla a nechali mě stát venku se zmateným agentem Freemanem. Freeman nakonec zavrtěl hlavou, otočil se ke mně a polohlasem řekl: „Nevím, o co se tady Marshall snaží, ale neboj… Postarám se, abys byl v pořádku.“

„Ehm… díky,“ přikývl jsem. Nic jiného mě nenapadlo.

Na palubě letadla jsem v rychlosti přejel očima ostatní pasažéry a napočítal jsem jedenáct neznámých tváří. Samí mladí. Velice mladí. Zhruba mého věku nebo o rok či dva starší. Zakotvil jsem pohledem na Jenni Stewartové a čekal jsem na její reakci. Jak se bude lišit od dívky, která si v roce 2007 hrála na tátovu sekretářku a dostala mě na kauci z vězení?

Otočila se na mého otce, který seděl dvě řady za ní, jako by si nebyla jistá, jakou roli má hrát teď. Sekretářku? Nebo něco úplně jiného?

Marshall se postavil vedle mě a počkal, až se ostatní ztiší. „Řada z vás zná Jacksona, syna agenta Meyera. Teď se připojí k vaší skupině. Budete se k němu chovat jako k jednomu z vás.“

„Moment,“ ozval se mladík se širokými rameny ze zadní řady. „Studuje francouzskou poezii, ne?“

„Neměl bys hlídat rozmazlený fracky nebo tak něco?“ přidal se jiný.

Letadlem zazněl nervózní smích. Nespouštěl jsem oči z Jenni Stewartové – věděl jsem, že v roce 2007 jí nevadilo pomáhat mi s učením. Těkala zmateným pohledem mezi Marshallem, tátou a Freemanem, ale nic neříkala a já jsem skoro slyšel, jak se jí hlavou honí různé teorie. Vedle ní seděl pihovatý hubeňour, který byl jistě ještě mladší než já.

Posadil jsem se před ně a otočil se, abych mu podal ruku. „Jsem Jackson.“

„Já vím, kdo jsi… Všichni to víme.“ Nepotřásl mi rukou a místo toho sklopil oči ke knize. „Jsem Mason… Mason Sterling.“

Jenni Stewartová se ušklíbla a šťouchla do Masona loktem. „Tohle bude k popukání… Junior si hraje na tajnýho agenta. Musel pěkně žadonit, že ho nakonec pustili do tohohle letadla.“

„Jo,“ broukl Mason tiše.

Povzdychl jsem si, otočil se zpátky dopředu a sklouzl jsem na sedadle níž, aby mi nikdo nezačal něco házet na hlavu. Fajn. Jestli to musí probíhat takhle, postupně jim dokážu, že jsem plnohodnotný člen skupiny, ať už to bude stát cokoliv. Přestanu se k nim chovat tak otevřeně. Vytvořím si tvrdou ulitu, která mi zabrání myslet na Holly a přát si při poloskoku promluvit s Adamem nebo znovu navštívit svou sestru Courtney.

Tohle je teď můj život.

Letadlo se odlepilo od země. Díval jsem se z okénka a sliboval si, že se nepřestanu soustředit na momentální úkol. Udělám, co bude v mých silách, abych byl v téhle práci dobrý. Dozvím se víc o Nepřátelích času. Zjistím, co se sakra stalo, že z toho vznikla budoucnost, jakou mi ukázala malá Emily, a proč u všech všudy Emily tolik připomíná Courtney. A to všechno bez rizika spojeného s cestováním v čase. Právě to mě přece dostalo do maléru.

Vedle mě se posadil táta. „Omlouvám se za ně,“ řekl. „Je to pevně semknutá skupina a naučili jsme je, aby byli vůči všemu podezíraví.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Já to chápu… Musím si svoje místo zasloužit, stejně jako jejich respekt. Už jsem tuhle hru hrál.“ Jo, když jsem balil Holly 007, pomyslel jsem si proti své vůli.

Táta mi zase nejspíš četl myšlenky. „Bojíš se o…?“ Holly. Neřekl to nahlas, ale uhodl jsem, co tím myslí.

„Věřím ti.“ Na několik vteřin jsem se mu zahleděl do očí, aby věděl, že to myslím upřímně. To byla asi jediná věc, kterou jsem si byl jistý. Obrátil jsem pohled zpátky k oknu. „Sám sobě tolik ne, ale snažím se.“

Holly bude v pořádku… bude šťastná. Zavřel jsem oči a představil si ji beze mě. Sám pro sebe jsem se usmál. Povede skvělý život. Fakt skvělý.

S tímhle vědomím dokážu přežít hodně dlouho.

Ze zasnění mě vytrhl Mason, když kopl do opěradla mé sedačky. „Co se ti stalo s rukou, člověče?“ Neotáčel jsem se k nim, ale odpověděl jsem dost nahlas, aby mě kromě Masona slyšela i Jenni Stewartová. „Postřelili mě.“

„Páni,“ vydechl Mason, ale hned vyjekl. „Jau! Sakra, Stewartová!“

Táta se tiše zasmál a já jsem pokrčil zdravým ramenem. Musel jsem potlačovat úsměv. Aspoň na někoho jsem udělal dobrý první dojem. Jednoho si můžu odškrtnout… zbývá spousta dalších.

VÝCVIKOVÝ DENÍK AGENTA BOUŘE

17. března 2009

Místo: Neznámé. Někde na Blízkém východě.

Adame,

pořád pro tebe píšu deník, i když ti ho nejspíš nikdy nedám přečíst. Asi by bylo lepší, kdybych ho nepsal, ale jestli jsem se od tebe něco naučil, je to vědomí, že musím být připravený na nejhorší. Schovávám deník do uzamykatelné skříňky, kterou mi dal doktor Melvin a která se dá odemknout jen mými otisky prstů.

Poušť je opruz. Ve dne je tady horko jako v pekle a v noci zase zima.

O stan se dělím se sedmnáctiletým klukem, jehož deník obsahuje fotky a základní informace o každé holce, se kterou jsem kdy randil. Zřejmě šlo o jeden z prvních Masonových úkolů. Teď už si nedokážu představit sám sebe s žádnou z nich. Jako kdyby to všechno prožil jiný člověk. Já myslím jenom na „tu, jejíž jméno se nesmí vyslovit“.

Jo, a všichni říkají Masonu Sterlingovi Masone. I táta a Freeman. Je to vážně divné. Možná je to tím, jak je mladý – „agent Sterling“ člověku připadá jako jméno pro nabušeného špiona středního věku.

Dnes jsem se naučil hlavní poslání Bouře, ale pochybuji, že ho inzerují v nějaké brožurce: „Bouře se zabývá ochranou světa před zásahy do naší minulosti, přítomnosti a budoucnosti nepřirozenými a neetickými metodami. Při práci s pokročilou technologií Bouře hledí na nejlepší zájmy nejen amerického lidu, nýbrž i celého lidstva.“

20. března 2009

Místo: Poušť. Pořád.

Jenni Stewartová! Jo. Nemám ji dvakrát v lásce. Jasně, je tady jediná holka, takže to pro ni musí být těžké, ale to neznamená, že mi může v jednom kuse komplikovat život. Proč se nenaváží do agenta Parkera? Nebo Millera? Zatím je neznám nijak dobře, ale oba jsou mnohem větší šovinisti než já. A to se nezmiňuju o tom, že jí pořád nestoudně okukujou zadek, což já nedělám. Nejvíc mi na ní asi vadí to, že nemám tušení, kdo vlastně je. Každý den si zkouší novou identitu… Holka z ghetta v Harlemu, jižanská slečinka… a pak má role cizinek – vystřídala snad všechny možnosti. Vím, že se v Bouři specializuje na zahraniční operace, ale nemůže být aspoň pět minut sama sebou?

Dnes jsem se učil správně zacházet se zbraní, i když mě pořád bolí rameno. Agent Freeman tvrdí, že jsem rozený střelec. Nezapomeň, to je ten chlápek, co mě a Courtney jako třináctileté sledoval každý den do školy. Nejdřív jsem byl dost nervózní. Moje dosavadní zkušenosti se zbraněmi spočívaly v tom, že jsem viděl, jak střelili Holly, a že jsem během poloskoku zabil toho zrzavého eneče Raymonda, když jsem navštívil své dvouleté já v roce 1992. Po návratu na základnu v roce 2009 jsem měl pořád pocit, že mám na rukou krev, i když tam ve skutečnosti vůbec nebyla. Tady jsou jenom terče nebo figuríny vystřižené z kartonu. To zvládnu.

Zítřejší střelby na terč představují první možnost ukázat, že jsem v něčem dobrý. Agentko Stewartová, připrav se: nováček ti to nandá.

22. března 2009

Místo: Poušť.

Po týdnu získávání zkušeností mám celkem představu o typickém dnu výcviku:

5.00–6.30: Rozcvička (osmi- až patnáctikilometrový běh plus další fyzické mučení, kterému nás podrobuje Freeman nebo táta).

6.30–7.30: Sprchování (máme tu jen šest přenosných sprchových koutů, takže je v zájmu každého docvičit jako první) a snídaně.

7.30–12.30: Speciální výcvik. Pro mě a tři další to obnáší zbraně, boj muže proti muži (další cvičení!) a spousty střílení na terč, zblízka i ze zálohy.

12.30–13.30: Oběd (buď studený z konzervy, nebo si můžeme nad ohněm ohřát párky a fazole, ale obvykle se nikomu nechce uprostřed dne rozdělávat oheň a trávit čas na slunci).

13.30–15.00: Výuka cizích jazyků (učím se s tátou a někdy s doktorem Melvinem; nevím, co dělají ostatní).

15.00–18.00: Tajné akce. Někteří z nás se na ně vyloženě specializují, ale všichni musíme umět sledovat podezřelého, poznat, že někdo sleduje nás, rozmísťovat odposlechy, hledat je, zneškodňovat výbušniny… a tak.

18.00–19.00: Večeře, většinou připravená venku. Táta nebo Marshall létají vrtulníkem do města a vozí čerstvé potraviny a věci, které nejsou vyrobené tak, aby přečkaly jaderné bombardování. To asi bude vrchol dne.

19.00–22.00: Další aktivity. Zkoušíme hrát různé lidi, procvičujeme převleky, studujeme na zeměpisné a dějepisné zkoušky. Každý den něco jiného.

22.00: Měli bychom jít spát, ale zaznamenal jsem, že prakticky všichni vytahují knížky a počítače, aby si procházeli nahromaděné údaje Bouře a připravovali se… no, zkrátka na všechno.

25. března 2009

Místo: Poušť.

Fakta o enečích: Bylo pozorováno celkem dvanáct cestovatelů v čase, poprvé v roce 1983. Dnes jsem si uložil do paměti všechny jejich fotky a základní data.

Enečové, s nimiž jsem se setkal:

Thomas (nebyl viděn od roku 2005, údaje z této časové osy zjevně nezahrnují má dobrodružství v paralelním vesmíru roku 2007 ani předchozí rok 2009, který jsem opustil při skoku sem, o tom více později)

Raymond (mrtvý, zrzek s otiskem podpatku)

Cassidy (moje biologická matka)

Rena (mrtvá, blondýnka z hotelové střechy)

Jacob (právě jsem se dozvěděl jeho jméno, bojoval proti nám v rekreačním středisku)

Edward (jeho jméno jsem se taky dozvěděl až teď, objevil se při bouři na člunu s Holly, tátou a Adamem)

Harold (mrtvý, táta ho zastřelil v jiné časové linii v roce 2007; zřejmě jde o klon vytvořený doktorem Ludwigem)

Na základě vzorků krve, které Bouře enečům v různých okamžicích odebrala, to vypadá, že u některých je gen Tempus silně přítomen, kdežto u jiných se dá stěží najít (někde se ho nepodařilo objevit vůbec). Já ho mám skrytý. Doktor Melvin předpokládá, že enečové vznikli každý v jiném roce, a tudíž se nacházejí buď dál, nebo ne tak daleko v rámci evolučního procesu. Nejde o evoluční proces, kdy se mění opice v lidi, ale o takový, kdy se z normálních lidí stávají cestovatelé v čase. Je tedy čím dál obtížnější najít ten gen v krvi, nebo se naopak postupně zvýrazňuje?

A mají enečové nějaké místo… nebo čas schůzek? Jak by asi vypadala pozvánka?

Vážení enečové,

sejdeme se všichni v roce 1984… někdy v červenci. Dejme tomu u mrakodrapu Empire State Building. Přineste s sebou budoucí pochoutky, protože v tomto roce McDonald smaží svoje produkty na živočišném tuku a nechceme přece zaneřádit budoucnost vepřovým sádlem. Podívejte se do diáře, jestli na červenec 1984 nemáte naplánované žádné útoky. Pokud ano, navrhněte mi, jaké datum by se vám hodilo.

S pozdravem,

Thomas

3. dubna 2009

V databázi CIA jsem našel hlášení z října 2005, kdy byl v téhle časové linii naposledy spatřen Thomas. Vyhledal mého otce, který s ním natočil tříminutový rozhovor, lehce rušený ševelením větru a zvuky newyorské dopravy. Rozhovor vypadal takhle:

Thomas: S politováním jsme se doslechli o produktu Axelle A. Doktor Ludwig se domnívá, že zná řešení, které by předešlo nádorům… přinejmenším u druhého subjektu.

Agent Meyer: Nemám zájem o žádná Ludwigova řešení, Thomasi. Myslím, že to už víte.

Thomas: Na jeho skenech není ani stopa po rakovině?

Agent Meyer: Jeho mozek funguje jako normální mozek patnáctiletého chlapce v roce 2005. Vypadá to, že se za Axelle zbytečně utratily miliony dolarů.

Thomas: Chápu. A čím přesně je motivován váš přetrvávající zájem o toho chlapce?

Agent Meyer: Lidskou náklonností. O té nic nevíte.

Thomas: O náklonnosti vím všechno, co se o ní vědět dá. Jenom jsem se rozhodl, že se jí nenechám spoutat. Ale nemáte se čeho bát, agente Meyere. Na produktu B nám nezáleží, aspoň dokud se věci nezmění, a zatím to vypadá, že se nic takového nestane.

Agent Meyer: A pokud by se změnily?

Thomas: V takovém případě se patrně uvidíme znovu.

Tady rozhovor končí. Hlášení uvádí, že můj otec třikrát vypálil, ale Thomas beze stopy zmizel. Očividně přežil, protože mě vyhledal, když se věci začaly měnit. Zajímalo by mě, jak rychle po mém prvním skoku v listopadu 2008 zjistil, co dokážu.

9. dubna 2009

Umění cestovat v čase. Právě to teď studujeme. Sedím jako na trní a pečlivě si ukládám do paměti každé slovo, které můj otec, Marshall nebo doktor Melvin pronesou. Později se musím vrátit k deníku a aplikovat fakta na svoje vlastní zkušenosti. V podstatě jsem se zatím dozvěděl, že poloskoky v souvislosti s časovými liniemi neznamenají vůbec nic. Vlastně jsem se na to musel táty zeptat v soukromí. Nemohl jsem totiž dost dobře zvednout ruku a položil dotaz: „Poslyšte, pane doktore, když cestuji v čase s pomocí genu získaného od naklonované osoby…“ Všech dvanáct kolegů z oddílu by okamžitě tasilo zbraně a namířilo je na mě. Nebo by jim to znělo natolik bláznivě, že by mně začali dávat studené obklady proti úžehu.

Skutečnost, že poloskoky prakticky nic neznamenají, mě z nějakého důvodu pevněji ukotvuje na jednom místě. Nepřipadám si aspoň tak ztracený. Od chvíle, kdy jsem se narodil – 20. června 1990 – do dne, kdy jsem skočil do roku 2007 – 30. října 2009 –, jsem žil v jedné časové linii. V jediném světě. Sám pro sebe ho označuju jako Svět A. Paralelní vesmír z roku 2007 nazývám Světem B. Víc napsat nemůžu, protože se pořád ještě snažím pochopit, co přesně se stalo pak. Brzy napíšu víc…

12. dubna 2009

Vypadá to, jako kdyby velitel Marshall chtěl, abych neuspěl! Jako kdyby to očekával. Tím mě nutí zapomenout na všechno – záchranu světa, záchranu Holly, cestování časem – a soustředit se jen na to, abych ho připravil o ten jeho přiblblý stoický výraz. Jako kdyby ho vytesali ze žuly. Ať udělám cokoliv, věnuje mi pokaždé stejný pohled člověka, který věděl, že to udělám nebo že položím nějakou konkrétní otázku. Nesnáším pomyšlení, že mě někdo má takhle přečteného. Navíc že je to Marshall. Aspoň by se mohl snažit pomáhat mi, abych měl pocit, že sem opravdu patřím. Nebo to vysvětlit ostatním. Dobře, prostě se budu muset snažit ještě víc. Budu zkrátka muset být ze všech nejlepší.

15. dubna 2009

Dnes jsme si s tátou povídali persky. Rozumět perštině jsem se naučil roku 2007 pomocí metody doktora Melvina za necelých osm hodin – pouštěl mi tenkrát nahrávku do uší, když jsem spal. Teprve teď ale touhle řečí začínám i mluvit. Cvičím to nepřetržitě měsíc. Ostatní účastníky výcviku moje rychlé pokroky ohromují. Persky mluví jen pět z nás – samozřejmě včetně Stewartové, takže se nemůžu cítit zase až tak nadřazeně. Další z pětice je Mason, což ovšem není nic divného, když uvážíme, že má nejvyšší známé IQ v Severní Americe.

Doktor Melvin se mě před chvílí zeptal, jaký jazyk bych se chtěl naučit jako další, a Marshall odpověděl za mě: „Mandarínštinu.“ Zajímalo by mě, jestli pojedeme do Číny, nebo jestli zaútočí enečové a budou nám sdělovat zásadní informace v mandarínské čínštině. Nebo mě Marshall prostě jenom nenávidí, a proto mi vybral jednu z nejtěžších řečí.

18. dubna 2009

Místo: Uzbekistán, Turkmenistán, poušť.

Můj první úkol v rámci terénního výcviku! Vrtulník nás dopravil na leteckou základnu Karši-Chanabad v Uzbekistánu. Americké letectvo ji údajně v letech 2001–2005 využívalo k misím proti al-Káidě. V roce 2005 nás odtud vykopli. Teď jsme ale „náhodou“ museli přistát zrovna tady, jako pracovníci Červeného kříže mířící do Afriky, kterým se porouchal stroj. Vojáci z nás nebyli zrovna nadšení, ale nikoho z nás nezastřelili, což jsem bral jako plus. Ačkoliv bych možná byl ochotný pro dobro týmu obětovat Stewartovou…

Tu poslali dovnitř jako první, aby si promluvila s nějakým hlavounem, a Mason a já jsme zatím měli za úkol vplížit se oknem do budovy a rozmístit pět odposlechových zařízení. Povedlo se nám to bez větších obtíží a Freeman nás všechny odměnil výletem do jakéhosi turkmenského baru. Měli tam dokonce klimatizaci. Myslím, že jsem si ještě nikdy tak neužíval uměle chlazený vzduch jako dneska. Mason, táta a já jsme jako jediní měli dost odvahy ochutnat místní jídlo. Nebylo špatné. Jiné, než na jaké jsme zvyklí, ale poživatelné.

19. dubna 2009

Místo: Poušť.

Tak jsem to uhodl – pojedeme do Číny. A moje mandarínština se každým dnem zlepšuje. Třeba tam nebude takové horko a sucho. Snesu všechno kromě pouštního klimatu.

20. dubna 2009

Místo: Sia-men, Čína

Dnes jsme přistáli v Sia-menu. Leží na pobřeží nedaleko od Tchaj-wanu. Když jsme s Masonem a agentem Parkerem ve městě nakupovali zásoby, zahlédl jsem blonďatou dívku otočenou zády ke mně a úplně jsem zpanikařil. Asi to bylo tím, že v Číně moc blondýnek není, takže ta holka vyčnívala z davu. Nebyla to Holly – ne že bych to očekával. Co by tady dělala? I tak jsem ale běžel za tátou, abych se ho zeptal, jestli ji v poslední době kontroloval. Poprvé jsem se ho taky zeptal na podrobnosti. Věděl jsem, že mi poví, kdyby se něco stalo, a nechtěl jsem, aby mi ji zbytečně připomínal. Odpověděl, že ji sleduje někdo mimo Bouři a že se nemám čeho bát.

Kéž by se mi podařilo pokročit dál. Nemyslím k další holce. To je to poslední, co mě momentálně zajímá. Jenom po ní chci přestat toužit. Nemít pocit, že jsem udělal chybu. Vím, že jsem ji neudělal. Dokonce i táta s tím souhlasí.

Někdy si představuju, co asi Holly dělá, jak bude vypadat za deset let a jaké úžasné věci dokáže, a jsem vděčný za to, že mě nemusí postrádat tak, jako postrádám já ji.

24. dubna 2009

Místo: Sia-men

Umění cestovat časem, 2. část – tohle se ti bude moc líbit, Adame, jestli si to někdy přečteš. Naposledy jsem skončil tím, že jsem se snažil vymyslet, co se stalo po odchodu ze Světa B (časová linie v roce 2007), když jsem skočil do 13. srpna 2009 a potvrdil si, že nejsem ve Světě B, protože Adam říkal, že mě potkal až v březnu 2009, ne v září 2007. Podle teorií doktora Melvina, jimiž se pomalu prokousávám (rychleji to nejde, pokud si nechci přivodit migrénu), jsem se vrátil do světa A. Moje kroky ale vypadaly nějak takhle:

Poslední krok přivádí na scénu Svět C – nebo se to aspoň dá předpokládat. Příště musím zvládnout teorie o tom, co jsem zhruba schopný dělat. Ne že bych sám cestoval v čase, ale potřebuju znát schopnosti enečů. Čím víc se o cestování v čase dozvídám, tím jsem si jistější, že už nikdy nechci podnikat něco takového.

28. dubna 2009

Místo: Tchaj-wan

Jsme tu kvůli jedné akci, ale můj podíl na ní spočívá v nudném, monotónním sledování záběrů jedné z kamer, jež jsme umístili na jistou vládní budovu. Nejsem ani nijak blízko místu akce, takže je to vážně hrozná nuda.

Dnešní poznámka k cestování časem: právě jsem se dozvěděl, že úplný skok v jedné časové linii, jaký jsem provedl ve Světě A, se nazývá dokonalý skok a lze při něm měnit běh událostí. Je známo, že něco takového umí Thomas. Jiného eneče s takovými schopnostmi jsem v záznamech nenašel.

Poznámka k Bouři: Když jsme s Courtney byli batolata a hráli jsme si na písku, celé oddělení Bouře tvořili pouze agent Freeman starší, doktor Melvin, táta, velitel Marshall a Eileen. A to bylo všechno. Existovaly zprávy jen o několika málo útocích známých cestovatelů časem. Proti Bouři a zejména proti projektu Axelle se však podle všeho stavělo jiné oddělení CIA. Táta a agent Freeman starší neustále střídali převleky, protože je někdo honil a sledoval.

Zajímalo by mě, co se změnilo. Proč se před deseti lety Bouře rozhodla nabrat víc agentů? Dozvěděl se velitel Marshall něco z budoucnosti? Ptal jsem se táty a ten jenom řekl, že vždycky věděli, že se kolem cestování časem schyluje k válce. Možná jde o ty klony?

5. května 2009

Místo: Peking

Freeman nám právě oznámil, že konečně dostaneme přidělené partnery. Agenti Bouře nechodí do akce sami. Navíc všichni máme natolik jedinečné schopnosti, že musíme spolupracovat s někým s jinou specializací. Tím pádem můžeme při misi využívat různé schopnosti. Dost se bojím, aby mě nedali dohromady se Stewartovou nebo s Masonem. Stewartovou nesnáším. Vlastně je to vzájemné. Nemůžeme se vystát. A pokud jde o Masona… Možná ho mám rád trochu víc, než bych měl. Ne takhle. Jenže je hrozně mladý, a co kdyby se mu něco stalo pod mým dohledem… jako se to přihodilo tátovu původnímu partnerovi, agentu Freemanovi staršímu? Zabili ho ve stejný den jako Eileen, která odnosila mě, a Courtney a kterou táta kdysi miloval – a možná ji miluje pořád.

Bylo by mnohem jednodušší, kdybych mohl pracovat sám. Možná v dalším paralelním vesmíru, v nějakém Světě D, jsi se mnou u Bouře, Adame. Marshall s Freemanem by nás určitě spárovali dohromady. Ty jsi myslitel, já zdatný střelec, a když mi teď vylepšili fyzičku, mohl bych vyřizovat veškeré honičky a ty by sis vzal na starost nudná sledování, která by tě jistě bavila daleko víc než mě. Strávil jsi přece spoustu času tím, že jsi pozoroval mě, když jsem byl duchem nepřítomný během poloskoku. To muselo být děsně nudné. Byl by z nás skvělý tým. A pomohl bys mi pochopit moje vlastní schopnosti. Teď prakticky nemám s kým o nich mluvit. Jistě, tátovi věřím na sto procent, ale jedná se mnou hrozně opatrně. Pořád se bojí, že mi toho řekne moc. Jako kdybych se každým okamžikem mohl sesypat. Možná to dělá prostě ze zvyku. Tak dlouho přede mnou a Courtney tajil tolik věcí…

10. května 2009

Místo: Hongkong

Zatím nejdůležitější poznatek o Bouři: Každé téma výcviku je tajné a znají ho jen ti, kteří to opravdu potřebují. Nesmíme s nikým mluvit o tom, co probíráme v rámci našich specializací. Ve skupině pokročilé obrany se ovšem žádná velká tajemství nedozvídáme. Na rozdíl od Futuristické technologie, o které bych se hrozně rád dozvěděl víc. Stojí to za houby. Všichni máme přístup k profilům ostatních účastníků, ale vím, co je (a hlavně není) v mém – nikde se tam nepíše, že jsem Produkt B experimentu Axelle a známý cestovatel v čase. Takže nemůžu věřit ani profilům ostatních. Třeba dokážeme v čase cestovat všichni, jenom to jeden druhému neříkáme. To by bylo k popukání. Třeba Eileen porodila třináct dětí a všichni jsme plody experimentu Axelle. Nebo jsme enečové a bojujeme se svými verzemi z budoucnosti? Bože, potřebuju panáka.

11. května 2009

Místo: Bangkok

Tátovi jsem nesvěřil jednu jedinou věc: neřekl jsem mu o Emily. To, jak se objevila uprostřed bouře podle pokynů mého budoucího já, mi připadalo příliš zásadní, než abych o tom s tátou mluvil – věděl jsem, že by udělal cokoliv, aby mě ochránil. Kdyby se mu naskytla příležitost, zabil by Thomase. Skutečnost, že by tím pádem možná přestalo existovat nějaké tajemné děvče, by mu v tom nezabránila. Já to ale beru jinak. Držel jsem ji v náručí, viděl jsem ji plakat a viděl jsem, jak mě s lítostí opouští a míří na místo, které asi není nijak příjemné. Bude pro mě důležitá, jen jsem se ve svém životě ještě nedostal dost daleko. K době, kdy se s ní poprvé setkám. Budu mít v budoucnu dítě? Měla oči po mně. Nebo je to tak, jak jsem si myslel tehdy na střeše s Thomasem, a ona představuje jinou verzi programu Axelle? Místo toho, aby byla míšenec půl na půl, je třeba cestovatelka časem ze tří čtvrtin?

15. května 2009

Místo: Letadlo letící na západ.

Letíme do Evropy! Konkrétně do Francie. Nenapadá mě žádné francouzské místo, které by mohlo být tak zlé jako poušť nebo deštivá oblast Číny, kde nebylo k jídlu nic jiného než mořské potvory. Bouře má údajně ústředí právě ve Francii, poblíž Alp. Slyšel jsem, jak Parker říká, že je celé pod zemí.

Jazyky, které jsem zvládl a z nichž jsem složil zkoušku: francouzština, španělština, perština, mandarínština, turečtina, ruština a němčina. Stewartová právě udělala zkoušku z gaelštiny. Vážně. Z gaelštiny. Rozhodně se do ní taky pustím.

17. května 2009

Takže už nejsem největší zelenáč. V den, kdy jsme přistáli ve Francii, se objevila agentka Kendricková. Ano, správně, do naší skupiny přibyla další holka. Zatím je Kendricková trochu roztěkaná a nervózní. Nevím, jestli ve skupině vydrží. Stewartová ji nemá příliš v lásce, což ale moc neznamená, protože Stewartová vychází jenom s Masonem.

Profil Lily Kendrickové z databáze CIA:

Pohlaví: ženské

Věk: 21

Výška: 170 cm

Váha: 58 kg

Testy fyzické zdatnosti: složeny

Základní výcvik CIA: dokončen

Specializace: pokroky v biologii

Složené jazykové zkoušky: perština, francouzština, italština, němčina, ruština, holandština, vlámština, španělština, portugalština, latina, turečtina, mandarínština, japonština, korejština

Posledních pár dní jsem tušil, že se Lily Kendricková stane mojí parťačkou. Nemýlil jsem se. Marshall a Freeman nás dali dohromady na pár soutěžních úkolů – těch tady ve Francii plníme spousty.

Vážně nevím, co si mám myslet o Kendrickové jako parťačce. Je docela milá, ale takovým způsobem, který je mi podezřelý. Vím, že Stewartová mě chce zdrtit, a to člověka nutí k opatrnosti. O Kendrickové vím jedině to, že když není zrovna nervózní, je docela dobrá prakticky ve všem.

27. května 2009

Adame, dnes jsem si uvědomil, že jsem pořádně nevysvětlil různé obory, na které se agenti Bouře specializují, a vím, že tě to bude moc zajímat. Hrozně rád bych věděl, kam by tě velitel Marshall zařadil. Dovedu si tě představit na několika různých specializacích. Tady jsou každopádně základní údaje:

Každý agent Bouře se specializuje na obor, v němž vykazuje neobyčejné schopnosti. Cílem není jen získat odborníky na jednotlivá témata, ale taky aby nikdo z nás neznal všechna tajemství našeho oddělení. Kendricková například studuje pokroky v biologii u doktora Melvina. Mason se zaměřuje na futuristické technologie (možná jsem se o tom už zmínil). Podle toho, co jsem slyšel, umí zneškodňovat bomby s výbušninami, které se v armádě nebudou používat ještě nejmíň padesát let. Jak tyhle informace z budoucnosti získali, to patří mezi tajemství, která smí znát právě jen Masonova skupina. Jak už jsem říkal, stojí to pěkně za houby.

Konkrétní mise tedy vypadá asi takhle: řekněme, že bych byl v terénu s Masonem a Kendrickovou, někdo by měl zneškodnit bombu a někdo jiný by měl honit potenciálního útočníka a třeba na něj i vystřelit. Já bych se dal do běhu a Mason by zatím přestřihoval drátky a deaktivoval rozbušky, které by na nás někdo nastražil. A Kendricková by útočníkovi píchla injekci proti cestování časem (ano, takové doopravdy mají) – za předpokladu, že by útočil eneč. Jinak by mu píchla něco jiného, aby ho zneškodnila.

Proč nedokážu odhadnout, jakou roli bys hrál ty? Protože bys dokázal dělat to co Kendricková i Mason stejně dobře jako oni.

30. května 2009

Dnes jsem se s Kendrickovou zúčastnil skvělé soutěže. Málem jsme vyhráli. Po večeři si ke mně přisedla do knihovny a pokoušela se o nezávazný rozhovor. Bylo to fakt divné. Pořád jsem rozebíral každé její slovo a snažil se uhodnout její skutečné pohnutky. Za posledních pár měsíců jsem si osvojil celou řadu metod, jak pitvat lži a klamy. Myslím, že už nikdy se nebudu schopný s někým jen tak nezávazně bavit.

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Prolog

VÝCVIKOVÝ DENÍK AGENTA BOUŘE

Tipy pro Vás a Vaši čtečku: