Temná akademie – Ztracení (ukážka)
Date: 2014-06-18 00:00:00+02:00
Keywords: Beletrie pro děti a mládež; fantasy; horory; sci-fi; dystopie; EDICE TEMNÁ AKADEMIE
Description: Darkova akademie se stěhuje na nové místo, k nádhernému tyrkysovému moři do Keni. Cassie se trápí ztrátou milovaného Ranjita. Ten je na útěku a Cassie je rozhodnutá udělat vše pro to, aby ho našla. Vrací se však zlá Kateřina a její matka – obě silnější než kdy dříve. Cassie ví, že její láska k Ranjitovi je její největší slabostí. Musí učinit zásadní rozhodnutí… Závěrečný díl napínavé tajemné série.
Publisher: FRAGMENT

Temná akademie – Ztracení

(ukážka)

také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

Gabriella Poole

Temná akademie – Ztracení – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována bez písemného souhlasu majitelů práv.

Temná akademie

1. Vyvolení

2. Spoutaní

3. Rozpolcení

4. Ztracení

Prolog

V Chien Rouge, jejím oblíbeném bruselském baru, bylo jen tlumené osvětlení, odlesky z lahví za barem však naprosto stačily k tomu, aby toho mladíka rozeznala. Uznale jej pozorovala přes okraj své sklenky s vínem. Jantarové oči, vlasy černé jako uhel a zlatavá pleť. Nevypadal tak docela skutečně. Spíš jako bohatě nazdobená socha, až na to, že si všimla, jak nervózně cuká prsty, a viděla, jak se mu při dýchání zvedá a znovu klesá hruď. A pak tu samozřejmě bylo to průběžné zvedání sklenice s whisky. Pozorovala, jak se znovu napil.

Až příliš krásný na to, aby vypadal tak smutně. Potřeboval trochu rozptýlit. Dovolila, aby jí při představě nadcházejících událostí na rty naskočil malý drzý úsměv. Zvedla se, zvedla svou drahou lahev vína a nesla si ji k baru.

Sundala batoh toho pohledného mladíka ze stoličky vedle něj, svezla se na ni a přiťukla svou sklenkou k té jeho. Vyplašeně vzhlédl, nervózně popadl batoh a položil si ho do klína, pak se znovu schoulil na stoličce.

„Omlouvám se, známe…?“ začal.

„Známe se? Ne.“ Usmála se. „Doufám ale, že se poznáme.“

Zamračil se. „Nejsem si jistý, jestli…“

„Promiňte, že jsem tak přímá. Já jen, že vypadáte trochu… osaměle?“ Prohrábla si svoje světle hnědé vlasy, aby se zaleskly v rozptýleném světle. „Chtěla jsem vás rozveselit.“

V očích se mu objevil záblesk zájmu. Skousla spodní ret a znovu se usmála.

„Proč si myslíte, že stojím o společnost?“

„Nejsem si jistá, že o ni stojíte. Ale rozhodně ji potřebujete. Nemůžu vystát, když někdo tak krásný vypadá tak nešťastně.“

Zasmál se. Bylo to takové tlumené, neochotné uchechtnutí. „To je od vás milé, ale raději budu sám, díky.“ Znovu se napil. „Stejně bych vám nepřinesl nic dobrého.“

Nesouhlasně zamlaskala. „Kdybyste jen věděl, jak často jsem už tohle slyšela. Nedělejte si starosti, já to snesu. Nechte mě, abych vám koupila další rundu. Bude mi potěšením.“

Zaváhal a ona věděla, že má vyhráno. Kývla na barmana a ukázala na mladíkovu skleničku. Potřebovala dolít.

Posunula svoji stoličku trochu blíž k němu a pozvedla svou sklenku na přípitek. „Na to, abyste přestal myslet na svoje potíže.“

„Tak o tom pochybuju.“ Ale zdvihl svou doplněnou sklenici a jeden koutek jeho rtů sebou škubl v pokusu o úsměv.

„Ještě jsem vás tu neviděla.“ Prohlédla si ho od hlavy k patě. „To bych si pamatovala.“

„Ne. Já… cestuju.“ Jeho pohled byl najednou daleko pronikavější a pátravější.

Vycítila příležitost a položila mu ruku na paži. Pod dlaní cítila, jak se mu zachvěly svaly. To bylo dobré znamení.

„Takže odkud jste? Jste v Bruselu nový? Nebo jste prostě jen poprvé v Chien Rouge?“

„To je nějak moc otázek.“ Trochu se natočil, aby k ní byl víc čelem, a teď už rozhodně v jeho očích uviděla pronikavou jiskru přitažlivosti.

„Tak nejdřív odpovězte na tu první.“ Zasmála se a znovu pohodila vlasy. „Odkud jste?“

Pokrčil rameny. „Tak různě.“

„A kam máte namířeno?“

„Někam pryč odsud.“

„Odpovídání na otázky vám jde dost hrozně!“

Naklonil se k ní, položil jí ruku na tvář a ona trochu nadskočila. Částečně to bylo z překvapení – tak kdo byl přímý teď? –, ale částečně to bylo i tím proudem touhy, který jí přejel po kůži při jeho dotyku. Vypadal mladě, ale v očích měl ten nádech věku a zkušenosti, které vždycky vytvářely svůdnou kombinaci. Naklonila se blíž a zadívala se do nich. Byly to neobvyklé oči: plné citu a života a vášně. A ještě něčeho, něčeho, co nedokázala tak úplně zařadit. Světla, ale tak nějak neklidného…

Neschopná odolat překonala tu malou vzdálenost mezi nimi a impulzivně přiložila své rty na jeho. Na okamžik zůstal úplně bez hnutí. Potom jí polibek vracel s naléhavostí, jež ji téměř šokovala. Vášeň se šířila její krví jako plamen a cítila, jak se jí ze svalů vytrácí síla. Jeho prsty se jí zaryly do vlasů a sevřely se v pěst.

Bylo to neuvěřitelné. Úžasné. Bezbranná v zajetí frenetické touhy v jednu nespoutanou chvíli pomyslela na to, že snad z toho všeho vzrušení omdlí. A pak jí to došlo: něco bylo špatně. Skutečně začala ztrácet vědomí.

V panice otevřela oči.

Ty jeho už byly doširoka rozevřené a hladově se vpíjely do jejích. S velkým úsilím se jí podařilo jej odstrčit. Teď už mu oči nezářily jen neobvykle. Byly téměř – úplně – rudé…

Odtáhla se a vytrhla vlasy z jeho sevření, klopýtavě se svezla ze své stoličky a jen taktak se udržela na nohou. Znovu ji popadl za předloktí, ačkoli jestli proto, aby ji znovu přitáhl k sobě, nebo kvůli tomu, aby neupadla, to odhadnout nedokázala. Nespouštějíc jej z očí oběma rukama pevně svírala barovou stoličku a držela ji mezi nimi jako štít.

„Říkal jsem ti to,“ zavrčel a prudce při tom oddychoval. „Jsou se mnou jen problémy.“

Ztuhla, přivolala veškerou svou důstojnost, a když mohla znovu popadnout dech, zkroutila horní ret a snažila se přestat třást. „J-jsi opilý!“

„Nepovídej.“ Zavřel oči a zakolébal se na své stoličce.

Když je znovu otevřel, byly normální. Už ne tak nepřirozeně rudé, i když trochu zarudlé nejspíš ano. To, jak zářily, se jí jen zdálo. Muselo se jí to jen zdát.

„Vypadni,“ zasyčel. „Běž ode mě pryč.“

„S potěšením,“ odpověděla povýšeně, přestože hlas se jí pořád třásl. „Potřebuješ pomoc.“ Než odkráčela pryč, ještě pohlédla na barmana.

„Být vámi, tak jemu už nic nenalévám,“ vyštěkla a zabouchla za sebou dveře baru.

Potřebuješ pomoc.

Bože, měla větší pravdu, než si myslela. Ranjit pohodil pár bankovek na bar, popadl svůj batoh a skoro běžel ke dveřím. Venku se do něj opřel bruselský déšť a přiměl ho se zastavit. Nadechl se a snažil se zorientovat, při té příležitosti znovu zkontroloval, že je batoh pořádně zapnutý, potom se nahrbil a pospíchal do noci.

Jen tak málo stačilo, aby ztratil kontrolu. Poslední dobou se opravdu snažil a zatím to i fungovalo, ale ona se mu vyloženě nabízela a jeho duch měl takový hlad. A navíc byla milá a řízná a nemohla mu nepřipomínat –

Ne! Nemysli na ni…

Nemohl dopustit, aby se to stalo znovu. Když… Ranjit se zdráhal na to vůbec pomyslet. Když v Istanbulu zabil Jakea… a měl tak blízko k tomu, aby zabil i Richarda, nevěděl, jestli tím zradil svého ducha, nebo jestli jeho duch zradil jeho. Na tom nezáleželo. Znovu se to nestane. Bez ohledu na to, jakou roli v tom, co udělal, hrál ten proklatý Přívěsek, on za to přece v nějakém směru musel být zodpovědný. Nenávratně to zvoral, to mu bylo jasné. Cassie už nikdy neuvidí, takže na tom, že momentálně neměl tušení, co dělat dál, už stejně nezáleželo. Ach bože, proč si jen myslel, že Přívěsek bude klíčem k tomu, aby s Cassie mohli být spolu? Jak jen mohl být tak zabedněný?

Po těch hrůzných událostech v chrámu Hagia Sophia se Ranjit, znechucený sám sebou a plný výčitek, nezmohl na nic jiného než na útěk. Ukázalo se, že velká města jsou jako skrýš ideální: uspěchaná, přeplněná, anonymní. Jeho duch se potřeboval krmit, jako vždy, ten hlad však zvládal ukojit tuláky, opilci a zbloudilými turisty. Toužebně vzpomínal na snadné dny Darkeovy akademie a krmení ze strany jeho kooperativního spolubydlícího Torvalda.

Raději si zakázal myslet na to, co nebo koho dalšího na akademii opustil.

V ústí temné promáčené uličky se Ranjit zarazil. Bylo tu něco ve vzduchu: neurčitá hrozba, aura nebezpečí. Nervózně si sundal batoh ze zad a pevně si jej přitiskl k hrudi. Peníze ať jdou k čertu. Ale ta věc v batohu, Urna, kterou ukradl siru Alricu Darkeovi během svého dočasného šílenství? O tu přijít nesmí.

O ni a o svoje sebeovládání.

Neublížil by ani zloději. Ať mu klidně vezmou všechno ostatní, jen když mu nechají jeho duši a Urnu. Přesto měl svaly napjaté k prasknutí a srdce mu bušilo jako o závod, zatímco unaveným pohledem prohledával temnotu.

A vtom je uviděl. Nejdřív to byly jen neurčité obrysy a jemu došlo, že toho asi vypil víc, než myslel. A potom se vydaly k němu.

NE! To nejde!

Určitě se mu to muselo jen zdát. Noční můra viděná deformující alkoholovou mlhou. Jen na vteřinu ho znehybnil šok, pak se přihlásil o slovo strach, studenější než déšť. Kráčely k němu, jednu měl napravo, druhou nalevo, a on viděl, jak se jejich světlé vlasy blýskají v záři pouličních lamp. To potvrdilo jeho nejhorší obavy, i předtím, než se na ně poněkud opožděně zaměřil svou myslí a rozeznal temné duchy, zářící v jejich hrudích.

Brigitte a Kateřina Svenssonovy. Hostitelky duchů, ve vyhnanství ze společenství Vyvolených. Ale stále naživu. Očividně opravdu hodně naživu – a smrtící.

Zavrčel, ale jeho prvotní instinkt mu radil prostě pevněji sevřít svůj batoh, ne na ně zaútočit, a tak nebyl připravený, když po něm skočily. Udělal klopýtavý krok zpátky a zkoušel po nich kopnout, ale jak se zoufale snažil nepustit batoh s Urnou, ztratil rovnováhu.

Sakra, pomyslel si. Seš vážně opilý.

Kateřina vyskočila, pevně mu zespoda sevřela hlavu v podpaží a táhla ho dozadu, zatímco mu Brigitte vytrhla batoh a vrazila mu pořádnou ránu do břicha. Ranjit se zhroutil k zemi a snažil se v obraně zkroutit do klubíčka, ale Kateřina ho za krk držela moc pevně a Brigittiny rány na něj dopadaly jedna za druhou.

Pravou nohou se mu povedlo zasáhnout Brigitte do hrudi a ta zavrávorala dozadu, ale byla to jen šťastná náhoda. Když se na to snažil navázat a rozmáchl se na Kateřinu, Brigitte se rychle vzpamatovala a znovu popadla jeho batoh. Frustrovaně zakvílel, když cítil, jak se vytrhává z jeho slábnoucího sevření.

Teď už s nimi mohl bojovat pořádně a dostat Urnu zpátky. Ale když Vyvolené před ním v jeho očích dostaly narudlý nádech a začal v něm vřít hněv, něco v jeho nitru způsobilo, že na zlomek vteřiny úplně zamrzl a to něco nebyl jeho duch.

Co kdyby je opravdu zabil?

Ne. Už nikoho nezabiju! Ani je ne. Nemůžu se tomu poddat…

Ale věděl, že musí…

Pozdě.

Brigitte s Kateřinou ho už zasypávaly kopy a ranami a svými pařáty se sápaly po jeho očích a kůži. Svět začínal blednout, jak na něj dopadala jedna nadpřirozeně silná rána za druhou. Jeho lebka prudce narazila na dláždění a světla nad ním zavířila a pak explodovala v závratné bolesti. Kruté ruce mu sevřely paže a začaly ho táhnout pryč, kůže se mu rozdírala o cement a asfalt. Zvonilo mu v uších. V hlavně mu někdo křičel, ale přes to všechno slyšel jejich triumfální nevěřícný smích, výkřiky jejich barbarského nadšení.

„Máme ho! Je náš! MÁME HO!“

1. kapitola

Cassie Bellová vyhlížela z oválného okénka. Země pod ní jako by neměla konce, byla to jen rozlehlá žlutá plocha posetá opelichanými stromy, již protínaly řeky a prastaré zvířecí stezky. Keňa byla z této výšky divoce krásná. Cassie se celá třásla očekáváním, a nejen kvůli začátku semestru na takhle úchvatném novém místě. Tohle totiž bude semestr, kdy se všechno změní k lepšímu. Všechno.

A přesto, navzdory rozhodně pozitivnímu přístupu, se nedalo říct, že by Cassiino srdce zrovna přetékalo radostí.

„Jsi v pořádku?“ zamumlala směrem ke své nejlepší přítelkyni sedící vedle.

Isabella Carusová jen přikývla, v očích prázdný pohled, a dál zírala směrem ke kokpitu. Cassie projel teď už dobře známý záchvěv znepokojení. Od jejich odletu z letiště v Nairobi Isabella ani na vteřinu nevyhlédla na krajinu. K temperamentní a neustále nadšené Isabelle z minulých semestrů měla dost daleko, vypadala nepřítomně, jako chodící loutka.

„Poslyšte, dámy,“ zahalekal Richard Halton-Jones z kokpitu. Nebyly zrovna ideální podmínky na létání a on si evidentně užíval výzvu, kterou pro jeho cessnu představoval silný protivítr. „Říkal jsem vám o Jurim Trečnikovi a té dědičce sibiřského plynového koncernu? Tak počkejte, až uslyšíte tohle…“

Cassie byla vděčná za Richardovo škádlení, i když ty svoje drby musel vyřvávat za sebe přes hluk letadla. Nejspíš byl na tenhle rozpačitý způsob hovoru zvyklý; tohle bylo koneckonců jeho vlastní malé dvoumotorové letadlo. Rodiče mu ho nejspíš koupili spolu se sadou poníků na polo.

Tak tohle, pomyslela si Cassie, byla od ní nezaslouženě jedovatá myšlenka. Netušila, co by si minulý semestr bez Richarda počala, po vraždách na Darkeově akademii a po tom všem, co se stalo v Hagii Sophii. A nijak se neskrýval s tím, že když se musela vzdát Ranjita Singha, on tu je, aby ji podržel…

Nějaká její část si přála, aby ho taky mohla milovat takovým způsobem. O kolik jednodušší by bylo moct najít útěchu v Richardově bezpečném objetí než neztrácet víru v Ranjita? Ale i když by se o to pokoušela, věděla, že by to byla lež. Cassie to teď bylo jasné víc než kdy dřív. Rozhodla se na konci minulého semestru a toho rozhodnutí se bude držet: najde Ranjita a dostane ho zpátky. Nezáleželo na tom, co udělal pod vlivem Přívěsku, společně to nějak vymyslí. Bylo jí souzeno být s Ranjitem a taky s ním bude.

Nic takového se nemohlo stát Isabelle a jejímu příteli Jakeovi Johnsonovi. Ten už se nevrátí. Cassie zavřela oči před dalším bodnutím zármutku. Pro svou kamarádku bude silná, alespoň tolik jí dluží. Isabella toho ztratila o tolik víc než ona.

Když znovu otevřela oči, položila Cassie ruku Isabelle na předloktí. „Hele,“ řekla tiše, „slyšelas co říkal Richard? Jsme nad národním parkem Tsavo.“

„Vážně?“ Isabella se otočila k okénku, poslušně, ale netečně.

„Asi to tu není zrovna ideální na nakupování!“ zakřičel Richard vesele. „Jednou to vyzkoušíme v Malindi.“

„Pokud nás hned první den nevyvezeš na safari, už s tebou nikdy nepromluvíme!“ zakřičela mu Cassie v odpověď. „Předpokládám, že máš nějaký prodloužený jeep s barem a osobním šoférem.“

„Ty si ze mě střílíš, stipendistko?“

„To teda rozhodně ano.“ Cassie dloubla do Isabelly a mrkla na ni, ale Isabella se ani nepokusila zasmát a Cassie cítila, jak se její dobrá nálada zase vytrácí.

Dokonce i Isabellina obvykle tak bohatá lesklá tmavá hříva vypadala bez života a zůstávala stažená do neupraveného culíku. Cassie věděla, že se její přítelkyně na Darkeovu akademii vrátila jen po notné dávce přesvědčování a proseb ze strany svých rodičů, a to jen proto, že jim nechtěla nijak dál přidělávat starosti tím, že by je odmítla. Carusovi doufali – stejně jako ještě pořád Cassie –, že semestr v Keni odstartuje v Isabellině duši nějaký ozdravný proces. Zatím to moc slibně nevypadalo.

Přesto se Cassie na nový semestr opravdu těšila, i když se cítila provinile. Keňa vypadala jako ideální volba: divoká příroda a čerstvý vzduch po třech semestrech po sobě ve velkoměstech. Prospěje to všem studentům, pomyslela si, ale obzvlášť Vyvoleným – Richardovi, Aiše, Cormacovi a ostatním – po těch katastrofálních událostech v Istanbulu. Všichni potřebovali prostor na to, aby nabrali nové síly. Nebyla by překvapená, kdyby sir Alric Darke vybral tohle místo právě na tomhle základě. Pokud jí bylo známo, to, že škola každý semestr měnila působiště, bylo výhradně jeho rozhodnutí, ať už musel před Radou starších zodpovídat za skutky svých studentů, nebo ne.

Cassie se otřásla, když si vybavila svou vlastní konfrontaci s hrozivými Staršími v New Yorku před dvěma semestry. Když jí chybělo tak málo k tomu, aby ji poslali na zbytek života do Ústraní…

Isabella si podle všeho konečně začala všímat, co se děje kolem ní, a vzala Cassie za předloktí.

„A co ty, Cassie? Jsi v pořádku?“ V hlase se jí zračily obavy, které v Cassie jen umocnily pocit zodpovědnosti. Nebýt Ranjita, Jake by byl ještě naživu. Nebýt Cassie, jejího šíleného přítele a jeho bláznivého plánu, jak být spolu, který se tak velkolepě obrátil proti němu…

„Isabello, o mě si nedělej starosti, proboha!“ zasmála se Cassie zlehka a setřásla ze sebe tu vzpomínku. Koneckonců, nad čím to zrovna přemýšlela? Nové místo, příležitost se trochu nadechnout a všechno si promyslet, spousta času a prostoru na plánování. Rada starších ať jde do háje, a sir Alric Darke ať se jde vycpat, ona Ranjita vystopuje sama. Najde ho, přivede ho zpátky a pomůže všechno napravit. Tedy alespoň natolik, nakolik se to ještě po tom všem napravit dá.

„Ty jsi tak milá, Cassie. Ale minulý semestr…“ Isabella se nadechla. „Bylo to těžké i pro tebe.“

„Říkala jsem ti, aby sis o mě nedělala starosti,“ zašeptala Cassie. „Budu v pořádku. A ty taky. Postaráme se o tebe.“

„Když já nevím, Cassie.“ Isabella se znovu odvrátila a pevně si svírala ruce v klíně. „Nevím, jestli budu v pořádku…“

Odmlčela se. Richard se napůl otočil a pozvedl na Cassie obočí, když mu vrátila jeho ustaraný pohled.

„Už tam budeme, dámy,“ zavolal a očividně se snažil udržet veselý tón.

Nově posmutnělá atmosféra jí alespoň poskytla trochu víc času na přemýšlení. Isabelle, která stále truchlila a měla dobrý důvod být v té věci zahořklá, neřekla nic, ale nedokázala zabránit tomu, aby se jí v srdci neuhnízdila naděje. To, že konečně věděla, co chce, že věděla, koho chce, jen posílilo její rozhodnost. Istanbulské hrůzy se sice nikdy neodestanou, ale byla si tak jistá jako nikdy, že Ranjita najde a že nějakým způsobem budou zase spolu a že všechno dobře dopadne, bez ohledu na Vyvoleného ducha stále ještě toužícího po tom, zabydlet se v ní celý.

Nemohla si dovolit tomu nevěřit.

Richard jí byl, navzdory svému vyznání lásky v minulém semestru, stále chápavou oporou. Nemůže přijít o jeho přátelství. Copak nenavrhl, že je s Isabellou dopraví na pobřeží svým soukromým letadlem? Téhle jeho nabídky zatím úplně nelitovala, navzdory tomu, jak se jí s letadlem nebezpečně zvedal žaludek. A pokud jde o ducha Estelle v jejím těle, no, ta jí zas tak moc velkou oporou nebyla…

Nevím, co jsi očekávala, drahá!

Ten mrzutý tón hlasu přinutil Cassie se usmát. Estelle se zatím jakýmkoli konfrontacím vyhýbala až mimořádným způsobem, nejspíš z diplomatických důvodů. Estelle věděla, co se jí honilo hlavou – duch to věděl vždycky. Přes všechnu svou zlovolnost a zvrácený smysl pro humor si Estelle uvědomovala, jak moc Cassie miluje Ranjita, a věděla o jejím odhodlání docílit toho, aby jednoho dne byli opět spolu.

A aby mohla Cassie být s Ranjitem, Estelle musela jít.

O tom v tuto chvíli odmítám debatovat.

Cassie se zašklebila. Jestli jen nehraješ o čas, holka…

Žádná odpověď, to pro jednou muselo Cassie stačit. Celá ta věc přece nebude nijak snadná – jak prokázal Ranjitův experiment s Přívěskem. S tichým povzdechem znovu vyhlédla z okna na úchvatnou savanu prostírající se pod nimi.

„Tak pozor, dámy,“ zavolal Richard. „Už tam budeme. Přistávací dráhu mám na dohled. Klesám. Utáhněte si pá… Uá!“

Letadýlko sebou trhlo, propadlo se a začalo se divoce kymácet. Cassie popadla opěrky u svého sedadla, když ji to vrhlo do strany, skoro Isabelle do klína.

„Richarde?“ křičela Cassie.

Dlouhou dobu neodpovídal a potýkal se s ovládáním letadla. Nakonec ze sebe vytlačil: „Turbulence! Je to v poho, můžu…“

Ale tu větu nedokončil. Znovu se zaměřil na letadlo. Cassie se ohlédla na Isabellu; Argentinka svírala svoje sedadlo, čelisti pevně semknuté, tvář pobledlou. Cassie si rozepnula bezpečnostní pás a pomocí všeho možného, čeho se cestou mohla chytit, se jí podařilo dostat ke kokpitu.

„Vrať se zpátky!“ zařval Richard. „Je to v pořádku.“

„Ne! Můžu ti nějak pomoct?“

„Ne, pokud nedokážeš řídit to pitomý letadlo! Sedni si!“

Ale zrovna v tu chvíli se letadlo šíleně propadlo a Cassie se musela držet sedadla pilota jako o život, zatímco se Richard usilovně snažil obrátit ho znovu čumákem vzhůru.

„Kdybys mě jen nechal…“

„Cassie, běž zpátky!“

Namáčknutá na přepážku kabiny si Cassie pomyslela, že asi nějakou dobu nebude nosit bikiny vzhledem k tomu, co ji čeká za modřiny. Zapříčila se o palubní desku a sklonila hlavu, aby vyhlédla ven, čehož okamžitě zalitovala. Země se k nim blížila závratnou rychlostí a v dost podivném úhlu.

„Je to naprosto v pořádku,“ zakřičel Richard. „Jenom… Ááá, sakra!“

„Co?“

„Ta páka se zasekla. Jen žádnou paniku!“

Chlapi! pomyslela si pochmurně. „Tahle?“

„Očividně!“ zápasil s ní.

Na okamžik zavřela oči, a když je otevřela, soustředila se. Okolní svět se zabarvil do červena, když vyslala svého ducha do kokpitu a obtočila jej kolem té páky. Richard překvapeně vyjekl a pustil ji.

„Ježiš!“ Tvář měl pokrytou potem, ale jeho výraz se změnil, jakmile uviděl, co se děje. „Ať už děláš cokoli, pokračuj!“ zakřičel a křenil se u toho.

Cassie z toho soustředění rozbolela čelist. Pak se najednou páka uvolnila a letadlo naposledy poskočilo. Ale to už jej měl Richard zpátky pod kontrolou a roztřesená cessna se konečně vyrovnala. Teď se k zemi blížila v mírnějším úhlu a už to nevypadalo, jako by s ní třásla nějaká obří pěst.

„Jsme tady! Dokázalas to!“ křičel Richard.

Přistání sice možná nebylo nejhladší, jaké kdy zažila, ale letadlo dosedlo a zastavilo se. Jako by si samo úlevně vydechlo, když se mu kolem kol začal usazovat narudlý prach. Cassie se vrhla na Richarda, objala ho a on jí to dychtivě oplácel.

„Dobrá práce, Halton-Jonesi. To bylo teda sakramentský přistání!“

„Dobrá práce obou! Se mnou můžeš letět kdykoli, krasavice.“

Zasmála se. Už se znali moc dobře na to, aby se cítili rozpačitě.

Společně se otočili na Isabellu. V obličeji byla pořád bílá, ale ruce se jí už netřásly, když si odepínala bezpečnostní pás. Postavila se na nohy, hlavu musela sklonit, protože v kabině bylo dost těsno. Rty stiskla do tenké linky. No, pomyslela si Cassie, drží se už od Jakeovy smrti. Třeba to pro ni za chvíli bude druhá přirozenost – což ale Cassie dělalo starosti…

„Jo, dobrá práce, lidi,“ ozvala se Isabella tiše. „I když teda, Cassie, jsi dost lehkomyslná, když jsi udělala něco takovýho. Bála jsem se o tebe.“

Isabellin úsměv vypadal nuceně a Cassie si nemyslela, že za to můžou jen nervy. Co se její nejlepší přítelkyni musí honit hlavou teď, když viděla Cassiinu neobvyklou Vyvolenou sílu v akci? Cassie se otřásla, Richard se skřípěním otevřel dveře letadla dokořán a praštilo je pobřežní horko.

„Děkujeme vám, že jste cestovaly s Bronco Airways, dámy.“ Zašklebil se a napřáhl ruku k venkovní krajině. „Vítejte v Mombase!“

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Prolog

1. kapitola

Tipy pro Vás a Vaši čtečku: