Nech to plavat (Ukázka)
Date: 2019-12-03 23:00:00+00:00
Publisher: Pavel Dobrovský – BETA s.r.o.

MONIKA BITTLOVÁ

NECH TO PLAVAT

Monika Bittl, MAN MUSS AUCH MAL LOSLASSEN KÖNNEN

Copyright © 2018 Monika Bittl © 2018 Knaur Verlag.

An Imprint Verlagsgruppe Droemer Knaur GmbH & Co. KG, Munich

Translation © Ivana Dresia, 2019

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2019

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-168-9 (ePub)

ISBN 978-80-7593-169-6 (mobi)

Věnováno Franzovi

Chceš-li být v životě nešťastný,
ber sám sebe příliš vážně.

Charlotte

Charlotte odsunula notebook doprava na kuchyňském stole, který byl současně jejím pracovním stolem, a přimhouřila oči, aby písmena na obrazovce lépe rozeznala. Upřeně se zadívala na titulní stránku románu a už poněkolikáté o všem zapochybovala. Byla „Julia“ tím pravým jménem pro hlavní postavu a zároveň tím pravým názvem pro knihu? Nepůsobilo tohle jméno příliš vzletně, snad pro možnou konotaci s názvem letního měsíce, používaným v tolika jazycích? Nepřipomínalo až příliš „Romea a Julii“, tedy milostný příběh? A nejmenovala se náhodou každá druhá prodavačka v Aldi křestním jménem „Julia“? Jak by se proboha její dílo mohlo stát uměním, když jméno hlavní postavy nepoukazovalo na existenční hloubku a pravdu? Protože jedno bylo jisté: pouze umění dávalo životu smysl; a umění nesestávalo z komedie, ale z odhalování hluboké existenciální pravdy o osamělosti individua. Literatura – ať už měla jakýkoliv záměr – neměla být zábavná, protože tím by se přehlušila existenční osamělost, jež mohla být popsána právě jen v literatuře, a které se literatura musela oddat, aby se mohla plným právem nazývat uměním. Těžko říct, proč Aristoteles i jiní myslitelé přikládali takový význam i komedii. Možná jim chyběla odvaha, aby v poslední chvíli hlavní postavu nebo titul přepsali.

„To je tedy nesmysl!“ pomyslela si Charlotte o svých vlastních úvahách, které se odchýlily od tématu, a odsunula notebook kousek dál doprava. Aristoteles a spol. nebyli žádní nýmandi. Museli pro to mít nějaké svoje důvody, že oceňovali i zábavu a potěšení, tedy komedii. Charlotte se posunula se židlí trochu doprava, aby se vyhnula polednímu slunci, které čím dál víc pronikalo do místnosti. Přitom nechtěně paží odsunula notebook ještě víc ke kraji stolu a jen tak tak ho zachytila, než stačil spadnout na zem. Polekaně ho přitiskla k sobě. Musí si nutně obstarat záložní kopii! Neříkala to náhodou už před týdnem? A nebylo by lepší prostě zatáhnout závěsy? Jak hloupý musí člověk být, aby zapomněl, že proti vlezlým květnovým slunečním paprskům existuje tak jednoduchá obrana? A byl teď už doopravdy květen? A který je dnes vlastně den? Počítač ukazoval čtvrtek, 4. května, 12:30. Čím dál tím víc ztrácela pojem o čase, protože už dlouhé dny nevycházela z bytu. Měla by se osprchovat a obléknout a chovat se tak, jako by všechno bylo normální, jako kdyby žila reálným životem, a ne jen přežívala. Ale to je teď jedno. Mnohem důležitější se jí teď jevila otázka, zda název Julia je skutečně vhodný pro její knihu.

Ozval se domovní zvonek. Charlotte sebou trhla a převrhla hrnek s kávou, který tam stál od osmi od rána. Zírala na tmavou kaluž na světlé podlaze. „Záložní kopie!“ opakovala si. Okamžitě si musím pořídit záložní kopii. Co kdybych vylila to kafe do notebooku a zničila tím veškerá data?!

Znovu někdo zazvonil. Charlotte popadla župan, přehodila ho přes sebe a otevřela dveře.

„Tady!“ řekl mrzutý pošťák, který po výstupu do třetího patra nemohl popadnout dech, a podával jí svazek dopisů.

Charlotte na něho zírala. Že by na základě jeho vzhledu připsala ještě nějakou vedlejší postavu?

„Tady!“ Pošťák stále ještě natahoval ruku s dopisy. „To vám teda pěkně děkuju!“ vyštěkl na ni.

„A za co?“ zeptala se Charlotte. „Co tím chcete říct?“

Pošťák zakroutil hlavou, volnou rukou si otřel čelo a soucitně se na ni zadíval. Pomalu – jako kdyby byla duševně zaostalá – začal vysvětlovat: „Schránka je plná, tam už se nic nevejde. Proto jsem musel nahoru po schodech!“

„Aha!“ Že by zjevení pošťáka u dveří bylo znamením osudu, že má připsat další vedlejší postavu?

„Tady!“ řekl pošťák už potřetí a cpal jí dopisy. „Vaše poštovní schránka je úplně plná,“ zopakoval ještě pomaleji, jako kdyby Charlotte byla obzvlášť těžký případ.

„Děkuji!“ Převzala si hromádku malých i větších obálek. „Omlouvám se, že kvůli mně máte práci navíc,“ vysvětlovala v rozpacích, „zapomněla jsem vybrat schránku! Mám teď totiž moc práce.“

Výrazy „zapomněla“ a „teď“ nevystihovaly zcela přesně skutkovou podstatu. Ve hře bylo s největší pravděpodobností popírání, neboť v její poštovní schránce již několik let neleželo nic příjemného, pouze účty, nebo přinejlepším reklamy. Když šla v posledních týdnech nakoupit nějaké potraviny, pokaždé si předsevzala, že na zpáteční cestě schránku vybere, jenže nikdy k tomu nedošlo.

Její úspory byly téměř vyčerpány, možná už tam nebyl dostatečný zůstatek ani na zaplacení nájmu – a Julia stále ještě nebyla hotová, i když poslední větu a slovo „Konec“ měla v úmyslu napsat už před rokem a jediné nakladatelství, které o materiál mělo zájem, pravděpodobně už dávno přestalo na rukopis čekat.

Charlotte stála v županu na chodbě, pošťák už zmizel, svírala v ruce dopisy a v té chvíli jí došlo, že Julia se prostě nepovedla. Něco tomu zkrátka chybělo, jenže Charlotte netušila co. Něco bylo špatně se základní strukturou, klidně mohla vymýšlet nové postavy, scény nebo věty, nic nepomáhalo. Ostatní vydavatelé a agenti museli mít svoje důvody, proč první verzi, kterou jim nabídla před dvěma lety, rozhodně odmítli. Někteří zdůvodnili svoje zamítnutí obraty jako „bezkrevné“ a „příliš vykonstruované“ či „bez emocí“. A ona teď stále ještě nebyla hotová a ignorovala dopisy, termíny i kamarády, jen proto, že nebyla připravená na odmítnutí a fatální neúspěch. Charlotte zamyšleně zírala do prázdna. Znamenalo to definitivní selhání na uměleckém poli, poté, co si před čtyřmi roky na oslavě své čtyřicítky předsevzala, že nutně potřebuje vlastní svobodu a nehodlá už na první místo klást svoje sourozence? A měsíc od měsíce a rok od roku byla Julia – měl-li se román skutečně takhle jmenovat – čím dál tím víc žetonem do kasina jejího života, se kterým musela vyhrát, nechtěla-li přijít o všechno.

Donesla dopisy na kuchyňský stůl a podivila se, proč je tady taková tma – no jo vlastně, vždyť sama zatáhla závěsy! Nesmím zapomenout na záložní kopii, řekla si taky, dnes už poněkolikáté. Ale ze všeho nejdřív se osprchuje a oblékne do čistého prádla. Až pak bude schopná čelit životu v podobě dopisů, které čekaly na otevření. Musela se tomu postavit.

Zatímco jí teplá voda během sprchování příjemně perlila po celém těle, napadlo ji, že sice se studiem hudby taky neuspěla, ale vždycky se ještě může vrátit ke svému původnímu povolání vizážistky. Filmové společnosti, jejichž plakáty pravidelně vídala na reklamních sloupech naproti supermarketu a pro které dlouhou dobu pracovala, stále ještě existovaly, a ona si s bývalými kolegy vlastně vždycky dobře rozuměla, což bylo v této branži poněkud neobvyklé.

Poprvé po několika týdnech Charlotte záměrně zvolila černé šaty a nepopadla první čisté oblečení, které jí přišlo pod ruku. Roztáhla závěsy, postavila vodu na kávu, zaklapla notebook a prohlédla si dopisy. Výpis z účtu, zpráva od pronajímatele, který chce v blízké době nechat nainstalovat novější detektory kouře; bezplatná brožura železnice; tlustá obálka s novým překladem Paní Bovaryové – jak jen mohla zapomenout, že si knížku objednala?! A malá obálka od doktora Vettera. Ach, starý dobrý doktor Vetter, nejlepší otcův přítel, jí posílal staromódní dopis! Nebo že by to přece jen byla faktura, na které trvala, a on to rozhořčeně odmítal? Svěřila se mu, že vypověděla smlouvu se zdravotní pojišťovnou, aby ušetřila peníze za odvody a mohla se několik dalších měsíců věnovat práci na románu. Jenže, ačkoliv byla mistryní světa v popírání, už nemohla dál ignorovat zdravotní problémy a musela se nechat vyšetřit internistou. A jako vždy jí doktor Vetter, když požádala o soukromé vyúčtování, s nadsázkou vysvětlil, že s její výškou 1,58 metru a váhou 45 kilogramů se na ni vztahuje bezplatné ošetření v rámci péče o děti. Ale pak se lékař zatvářil ustaraně. Měla nějaký nález na slinivce břišní, něco, co tam nepatřilo. Další nákladné vyšetření pomocí počítačové tomografie nebo magnetické rezonance nepřicházelo v úvahu, kvůli její ne zrovna optimální pojistné situaci, a proto jí doktor Vetter nechal odebrat tkáň u jednoho „nekonvenčního kolegy“ – jen pro jistotu, jak řekl, protože „lékaři musí vždy napřed vyloučit to nejhorší“. Kdyby se prokázalo podezření na zhoubné onemocnění, slíbil, že zavolá – ale to muselo být už před pěti, šesti, nebo možná osmi týdny. Proč jí tedy teď posílal dopis s razítkem lékařské praxe na obálce?

„Milá Charlotte, prosím kontaktujte mne neprodleně. Nemůžu Vám zvolat na pevnou linku („volané číslo je dočasně nedostupné“) a ani na mobilu se nikdo nehlásí. Výsledky biopsie bohužel naznačují špatné zprávy. Histologické vyšetření i laboratorní testy poukazují na karcinom pankreatu. Musíme okamžitě podniknout další kroky. Zavolejte mi prosím. Váš Dr. Vetter.“

Charlotte si přečetla dopis několikrát, ale její hlava i tělo vnímaly jen první řádky. Proč byla nedostupná? Pravda, už je to dávno, co jí naposledy zvonil telefon nebo mobil. Přičítala to na vrub skutečnosti, že všechny svoje sociální kontakty v posledních týdnech opomíjela. Ale kvůli práci na textu ji ani nenapadlo to nějak řešit. Vzala do ruky telefon pevné linky, přiložila sluchátko k uchu a naslouchala, jestli uslyší oznamovací tón. Když stiskla zelené tlačítko, nestalo se nic. Ale nebylo to tak vždycky? Vytočila číslo své sestry – ozvalo se jen klapnutí a pak neobvyklé pípání. Vypnuli jí telefon? Že by nezaplatila účet? Ale ne, to nebylo možné, vždyť internet funguje, dnes ráno tam přece ještě něco hledala, a internet i telefonní služby má od stejného poskytovatele. Ale proč se jí nedovolal ani na mobil? Charlotte hledala svůj smartphone, konečně ho našla na stolku v předsíni a zjistila, že je vybitý. Mobil předtím připojila k nabíjecímu kabelu, jak byla zvyklá, ale nevšimla si, že nebyl správně zapojený. To už muselo být před několika týdny. Charlotte stiskla zástrčku pevněji, konečně se objevil symbol blesku pro nabíjení. No vida! Nebyla zase až tak nepraktická, problém se zástrčkou okamžitě identifikovala a vyřešila! Už zbývala jen záhada selhání pevné linky. Charlotte se rozběhla k notebooku, zapnula ho a hledala webovou stránku, kterou jí ten týpek z Telekomu při instalaci uložil, aby se k ní kdykoli mohla vrátit. Mohla tak jedním kliknutím zkontrolovat funkčnost všech připojení. Webovou stránku ale nenašla. Znovu si připomněla, že musí zálohovat Julii – možná však ještě změní název –, a už se chtěla vrátit k mobilnímu telefonu, který teď přece už musí být trochu nabitý, aby zavolala do Telekomu a vše prověřila. Ano, smartphone už byl na deseti procentech. Objevilo se čtrnáct zmeškaných hovorů. Devět hlasových zpráv. Měla by si je poslechnout ještě předtím, než zavolá do Telekomu? Určitě, protože dnes se přece rozhodla, že bude čelit životu. Musela to udělat, protože takhle to dál nešlo.

Ale ne. Počkat. Charlotte se zarazila na chodbě s chytrým telefonem v ruce. Bylo tam ještě něco. Ta druhá část dopisu doktora Vettera. Nebo se jí to jen zdálo? Vrátila se ke stolu, vzala dopis od internisty znovu do ruky a přečetla si ho ještě jednou. A podruhé. A znovu.

Zničehonic se začala smát sama sobě. Připadala si jako hlavní hrdinka z laciného románu, o které se psalo: „Nemohla tomu uvěřit. Lékař se musel mýlit. Muselo dojít k záměně. Kolik jí ještě zbývalo života?“

Charlotte najednou měla pocit, jako kdyby její kroky začal řídit někdo jiný – zapojila telefon zpět do napájecího adaptéru, vrátila se k notebooku, přejmenovala soubor s románem bez velkého přemýšlení na „Juliafinalniverze“, vytáhla ze šuplíku flešku a soubor zálohovala. Během pár minut udělala všechno, co předtím dlouhé týdny odkládala.

Pak si vygooglovala „Karcinom pankreatu“, přičemž se držela svého dobrého předsevzetí číst si o medicínských věcech jen velmi krátce, aby se vyvarovala hypochondrie a aby jí ani nepřišlo na mysl, že by se mohlo jednat o smrtelnou nemoc – což ale v tomto případě nebylo možné, jelikož to nebyla rýma, ale rakovina. Stačilo jí pár řádků: Rakovina slinivky břišní je jedním z nejagresivnějších nádorů. Pokud si člověk už všiml příznaků, tak jako ona, byly šance na vyléčení velmi špatné.

Teprve teď si uvědomila, že voda na kávu už se dávno vaří. Vzala filtr, nasypala do něj kávu a zalila. Až na tento dopis bylo všechno jako obvykle. Rozhlížela se po své obytné kuchyni s nábytkem z Ikey a starým příborníkem, ve kterém byl vystavený skutečný poklad: Château d’Yquem, ročník 1947. Nikdy jí to nepřišlo na mysl, až teď si všimla, jak tady je všechno špinavé a zaprášené: drobky a mračna prachu na podlaze, a pravděpodobně dokonce něco lepkavého na závěsných tyčích. Bude muset uklidit, všechno vyčistit, její sourozenci to tady jednoho dne budou muset vyklidit, takhle to nemůže nechat. Když tenkrát před nějakými dvaceti lety musela vyklidit byt po svých rodičích, nacházet čerstvé stopy pro ni bylo nesnesitelné. Vlasy v matčině kartáči, použité chrániče sluchu na otcově nočním stolku, záložka v knížce, dvě červené skvrny od vína před pohovkou v obývacím pokoji, běžecká bunda v prádelním koši, která ještě byla cítit tátovým potem – a načatý jogurt v lednici s ještě viditelným otiskem po lžičce.

Nic z toho jim nesmí udělat. Její sourozenci musí najít téměř sterilně čistý byt, když už Charlotte nemůže před koncem svého života vyklidit nábytek, protože to by bylo moc nápadné.

Toho slunečného květnového dne měla Charlotte během několika vteřin jasno. Existuje jen jedna jediná možnost: musí se zabít, aby sourozenci nemuseli vyžírat to, co si sama uvařila. Léčba rakoviny bez zdravotního pojištění by stála majlant, zadlužili by ještě další generace, a to všechno kvůli terapii, která stejně měla jenom nepatrnou šanci na úspěch.

Stejně jako byla v předešlých letech nerozhodná, teď měla zcela jasnou představu, co musí udělat. Přehodila přes sebe kabát, popadla klíče a do tašky hodila dopis doktora Vettera a knížku od Jeana Améryho. Musela odsud vypadnout, někam ven, do přírody. Byla ráda, že se dnes už osprchovala a taky docela slušně oblékla.

Venku v parku na Lessingově ulici hlasitě zpívali kosí samečci, teď v květnu si hledali samičky. Kolem ní přešel zamilovaný pár; jedna matka se pokoušela zkrotit svoji asi pětiletou dceru, která pořád chtěla lézt na stromy; nějaký vyzáblý chlápek, který vypadal, že je závislý na drogách, se jí zeptal, jestli nemá cigaretu. Každý věnoval pozornost svému vlastnímu životu. Ona teď bude muset věnovat pozornost svojí vlastní smrti. Jenže jak se to dělá? Filozoficky to bylo jasné. „Smrt není pro nás ničím, neboť pokud žijeme, není přítomna, a když je přítomna, již zde nejsme.“ Epikuros. To dávalo smysl. Nevěděla, jestli ještě dokázala myslitele doslovně citovat, protože starořečtinu už dávno zapomněla. Mohl člověk taky zapomenout plakat?

Charlotte seděla na lavičce v parku a znovu si četla o „karcinomu pankreatu“ aneb „rakovině slinivky břišní“. Co jen se už v životě naplakala. Jako dítě kvůli rozbitým kolenům, jako devatenáctiletá proto, že napoprvé neudělala přijímačky na hudební školu, pak kvůli smrti rodičů, pro nešťastnou lásku, ale často taky při čtení Trakla, Rilkeho, Bachmanna, Celana, nebo dokonce Goetheho. Charlotte si byla jistá – pláčem by se jí ulevilo a zbavila by se napětí, které sice necítila, ale které bezpochyby musela prožívat.

Nejen Epikuros, ale také Jean Améry ve svém pojednání o sebevraždách nazvaném Vztáhnout na sebe ruku má bezpochyby pravdu: „Kdo na sebe vztáhne ruku, nemusí nutně podléhat šílenství, dokonce nemusí být ani ‚narušený‘ či ‚rozrušený‘. Tendence k sebevraždě není žádná nemoc, kterou je třeba léčit jako spalničky… Sebevražda je výsadou lidstva.“ Jak už tomu obvykle bývá, i tady je rozhodující terminologie. Pojem „sebevražda“ implikuje násilí proti životu. „Dobrovolný odchod ze života“ na druhé straně znamená rozhodnutí buď pro existenci, nebo proti ní. Ve filozoficko-literárně-psychologickém mainstreamu to ovšem nikdo nereflektoval.

Proč si jen s sebou nevzala kromě Améryho taky Rilkeho nebo Trakla nebo Celana, aby si mohla číst básně? Poezie v její knihovně zabírá celé tři police; poté, co se dlouho nemohla rozhodnout, jestli má svazky seřadit podle abecedy, nebo podle jazyka, ji před půl rokem napadlo roztřídit knihy podle žánru. Beletrie stojí vedle literatury faktu, pak přišlo na řadu drama a pochopitelně lyrika. Úplně nahoře pak samozřejmě díla od Boha Shakespeara.

„Co je v této chvíli doopravdy důležité?“ položila si Charlotte nezvykle pragmatickou otázku, zatímco seděla na lavičce v parku. Uklidit byt, promluvit si s doktorem Vetterem a shromáždit důležité informace – ne, ne o této ošklivé nemoci. Musela pátrat po informacích, jak na „to“, protože si moc dobře uvědomovala, jak je nešikovná. Dokonale ji vystihovalo klišé „zasněný umělec“. Neobstála v umění, a ani v životě. Nesmí připustit další selhání, umírání musí být jednoznačný úspěch.

Předem vyloučila možnost, že by si vygooglovala „jak spáchat sebevraždu“. Doslechla se totiž, že takové prohlížeče se hlídají (mimochodem, co všechno se v dnešní době kontroluje?) a lidé unavení životem se odesílají na psychiatrii. Ale moment. Z období, kdy si ještě občas někam vyrazila, si vybavovala, že na záchodcích vždycky visí plakáty s telefonním číslem na „Pomoc v životních krizích“. Musí se co nejdřív zastavit v nedaleké hospodě, protože její mysl již vytvořila neodvolatelný plán. Anonymní psychologickou konzultaci by mohla obratnou konverzací obrátit ve svůj prospěch a využít jí k uskutečnění svého cíle. Chtěla totiž zjistit, jaká metoda je nejspolehlivější. Protože při její smůle by strojvedoucí, který by ji uviděl stát na kolejích, nejspíš dostal infarkt a stihl zastavit vlak daleko před ní. Jed z rostliny, jíž by se chtěla otrávit, by zrovna nebyl dostatečně toxický a vůbec by nepůsobil. A kdyby se chtěla oběsit, provaz by se nejspíš přetrhnul. Něco takového nemohla svým sourozencům udělat. Každá taková nešikovnost by byla víc než nezodpovědná!

Jak zvláštní: při plánování vlastní smrti se jí vrátila energie a vůle žít, se kterou by mohla vytrhávat ze země stromy i s kořeny. Teď, když se její život chýlil ke konci, cítila nad tímto úkolem nadšení, jaké už dávno nezažila.

Na zpáteční cestě zašla do drogerie a nakoupila tam vysoce kvalitní čisticí prostředky, drobné z peněženky věnovala bezdomovci a na svém smartphonu vytočila číslo doktora Vettera.

Byla klidná a vyrovnaná. Až moc. Zatímco čekala, až doktor Vetter zvedne telefon, pomyslela si: „Stejně jsem neměla v úmyslu žít věčně.“ Že by si to nechala napsat na náhrobní kámen? Ne! Protože bez dlouhého přemýšlení a hledání vhodných slov jí přišlo na mysl něco lepšího. Kameník by tam měl vytesat pěkným bezpatkovým písmem: „Volaný účastník je došasně nedostupný.“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Přední tiráž

Charlotte