Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Prof. PhDr. ThDr. Andrej Mátel , PhD.

TEORIE SOCIÁLNÍ PRÁCE I

Sociální práce jako profese, akademická disciplína a vědní obor

Recenzent:

Doc. PhDr. Peter Brnula, PhD.

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2019

Cover Photo © depositphotos.com 2019

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7

jako svou 7235. publikaci

Odpovědný redaktor Mgr. Luděk Neužil

Sazba a zlom Josef Lutka

Formát ePub Štěpán Böhm

Počet stran 208

1. vydání, Praha 2019

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Názvy produktů, fi rem apod. použité v této knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění ale nevyplývají pro autory ani pro nakladatelství žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-271-2825-9 (ePub)

ISBN 978-80-271-2824-2 (pdf)

ISBN 978-80-271-2220-2 (print)

Úvod

Sociální práce patří v současnosti k progresivně se rozvíjejícím vědním disciplínám a pomáhajícím profesím. Strieženec (1998) v minulosti rozlišoval při vymezení jejího předmětu, obsahu, cílů, úkolů, kategorií a metodiky dokonce až šest výchozích hledisek:

•sociální práce jako praktická činnost (historické hledisko);

•sociální práce jako vědní obor (teoretické hledisko);

•sociální práce jako samostatná profese (praktické hledisko);

•sociální práce jako akademická disciplína (vzdělávací hledisko);

•výzkum sociální práce (rozvojové hledisko);

•záměry sociální práce a její vývojové trendy (integrační hledisko).

Jelikož je výzkum integrální složkou vědy, historické aspekty a vývojové trendy jsou součástí ostatních jejích hledisek, budeme primárně rozlišovat v předložené publikaci sociální práci v jejích třech základních složkách, a sice jako:

•profesi, tedy odbornou činnost vykonávanou profesionálními sociálními pracovníky;

•akademickou disciplínu, osobitý samostatný obor vzdělání;

•vědní obor, který naplňuje všechny atributy samostatné vědecké disciplíny.

Nejde přitom o tři samostatné sociální práce, ale spíše tři součásti jednoho celku, podobně jako tvoří jeden celek kořen, kmen a koruna jednoho stromu. Stromem není ani samostatný kořen, ani samostatný kmen a ani samostatná koruna. Jen v jednom celku mohou vytvořit strom, který produkuje kyslík, vykvete a bude přinášet chutné a kvalitní ovoce pro jiné. Tento obraz používáme, abychom hned na začátku publikace upozornili na jev, kdy se vůči sobě staví do opozice „praktici“ (koruna), „vzdělavatelé“ (kmen) a „vědci“ (kořen). Vědecká složka sociální práce je sice nejméně viditelná a jako kořen přímo neprodukuje kyslík ani nepřináší ovoce, ale je bytostně důležitá, aby viditelná nadzemní část měla dostatek přísunu živin a mohla růst. Pokud narušíme kořenový systém, dřevina začne vysychat. Pokud mu omezíme prostor, strom zakrní. Vzdělávání jako kmen vytváří úzké propojení s kořenem i listy koruny. Ty vyrůstají na větvích, které symbolicky vyjadřují jednotlivé oblasti výkonu sociální práce. Vzdělávání čerpá z vědeckých poznatků a poskytuje oporu studentům a sociálním pracovníkům v procesu celoživotního učení – těm listům produkujícím kyslík pro uživatele služeb. Podněty však přenáší i opačným směrem, když dobré zkušenosti předává pro potřebu teoretizování a inovace praxe. Aspirací autora předložené publikace je, aby čtenáři naplno porozuměli sociální práci v jednotě jejích složek, které lze rozlišit, podobně jako kořen, kmen a listy jednoho stromu, ale nelze je od sebe oddělit.

Z hlediska Sibeonovy (1990) klasifikace formálních teorií sociální práce, mohou tyto pojednávat o tom, co je sociální práce, jak provádět sociální práci nebo pojednávají o klientově světě. Teorie sociální práce může mít tedy několik podob, podle toho na jakou otázku hledá odpověď. Otázka, kterou si klademe v této části teorie sociální práce, zní: „Co je sociální práce?“. Předložená publikace chce být hledáním odpovědi na takto položenou otázku a tedy primárně diskursem o sociální práci. Je určená studentům sociální práce, sociálním pracovníkům a všem, kteří usilují o porozumění této profesi, akademické a vědecké disciplíně.

Primární sociálně kulturní perspektivou publikace je česko-slovenský kontext, resp. slovensko-český, avšak s přihlédnutím ke globálním trendům mezinárodní sociální práce. Uvedená perspektiva souvisí se skutečností, že autor slovenského původu působí již téměř deset let také v českém akademickém prostředí. Publikace je primárně určena pro český knižní trh, ale autor předpokládá její užívání i ve slovenském prostředí. Ačkoli slovenský profesní zákon pro potřebu legislativy rozlišuje od roku 2014 asistenty sociální práce (absolventy bakalářského studia v oboru) a sociální pracovníky (absolventy magisterského studia v oboru), z hlediska teorie budeme používat označení „sociální pracovník“ pro všechny osoby, které vykonávají sociální práci (tedy na Slovensku i pro asistenty sociální práce). Kromě toho v celém textu publikace pod označením „sociální pracovník“ rozumíme i sociální pracovnice. Podobně je to i při označení klient nebo uživatel služeb.

1Sociální práce v profesním chápání

Na počátku sociální práce byl člověk. Lidská bytost, která potřebuje pomoc jiné lidské bytosti. Pokud by člověk pomoc nepotřeboval, nebyla by zapotřebí ani sociální práce. Člověk však pomoc potřebuje a vyhledává ji ve vztazích. Člověk nikdy není osamělým ostrovem, ale bytostí žijící ve vztazích, což vyjádřil izraelský filozof rakouského původu Martin Buber slovní dvojicí JÁ – TY.

Základní slovo Já – Ty lze vypovědět pouze celou bytostí. Kdo vypovídá „ty“, nemá žádné „něco“, ale ocitá se ve vztahu. Ve skutečnosti se stáváme sami sebou jen díky svému vztahu k „Ty“; stávajíce se sami sebou, vypovídáme „ty“. Veškerý skutečný život je setkání (Buber, 1995).

Pomoc vyhledává člověk obvykle u těch nejbližších, tedy v rodině, u příbuzných, přátel, spolužáků nebo kolegů. V mnoha případech právě blízké osoby jsou ochotné naslouchat, pomáhat a poskytovat rady, proto jsou pro člověka nejlepšími „psychology“, „lékaři“ nebo „učiteli“. Označení jsou v uvozovkách, protože se nejedná o profesionální pomoc, ale svépomoc. Upřednostňování této pomoci se v odborné terminologii sociální práce nazývá subsidiarita. V případech, kdy člověk potřebuje pomoc, ale chybí mu blízké osoby, resp. právě tyto jsou zdrojem problémů, jakož i v případech, kdy svépomoc nestačí k vyřešení závažných problémů, nastává prostor pro odbornou pomoc prostřednictvím činnosti profesionálů z pomáhajících profesí. Odborná pomoc je člověku poskytovaná profesionály vzhledem k charakteru a převládajícím příznakům problémů. Při zdravotních problémech vyhledává nemocný lékaře, při psychických problémech psychologa nebo psychoterapeuta, v případě ohrožení života nebo majetku příslušníky policie. Pokud jsou převládající problémy sociálního charakteru, pomoc je vyhledávána u sociální pracovnice nebo sociálního pracovníka. A právě v tomto setkání člověka v sociální nouzi s profesionálním sociálním pracovníkem začíná sociální práce. Důraz v tomto tvrzení klademe na výraz začíná, protože zde sociální práce nekončí.

1.1Klienti sociální práce

Z hlediska filozofie humanismu, v jehož období sociální práce vznikla, je primárním cílem každé pomáhající profese člověk jako jedinec ve své jedinečnosti, neopakovatelnosti, individualitě a celistvosti. Ostatně vyjádřený výraz se v odborné terminologii nazývá holismus[1] (z řeckého holos celek). V holistickém přístupu je jedinec vnímán nejen z hlediska sociálního problému, ve kterém se ocitl, ale jako osoba, která má biologickou, psychologickou, spirituální, kulturní a sociální složku existence. Vzhledem k sociálním událostem, kolizním situacím, vážným potížím a sociálním problémům, ve kterých se člověk ocitne, může využít intervenci některých pomáhajících profesí, včetně sociální práce. Zvláštností současné sociální práce je právě toto holistické vidění člověka, který užívá její služby. Tato osoba nikdy není jen nositelem problému (není to např. jen „bezdomovec“). V první řadě je to osoba. Je to člověk, který se ocitl v sociální události bezdomovectví. Je člověkem bez přístřeší, bez práce, finančních příjmů, bez dokladů totožnosti, s narušenými rodinnými vztahy. Kromě sociálních problémů, může mít vážné zdravotní i psychické poruchy zdraví, mohl spáchat i trestnou činnost a může být závislý na alkoholu. Vždy však zůstává člověkem. Ve vztahu s tímto člověkem může – ba dokonce musí – sociální pracovník identifikovat nejen jeho slabé stránky, ale i jeho zdroje a silné stránky. Tentýž člověk bez domova může být výborným kuchařem, zručným truhlářem, ochotný pomoci komukoliv jinému, kdo tuto pomoc potřebuje. Pro profesionálního sociálního pracovníka se stává tento člověk nikoliv pacientem, ale klientem.

Latinský pojem cliens měl několik významů: svěřenec, chráněnec, klient; poddaný; vazal, leník; přívrženec; sluha, učeň. Poprvé se pojem objevil v antickém Římě. Kromě patricijů a plebejců lze z historického hlediska rozlišovat v římské společnosti i tzv. klienty. Nejdříve šlo o cizince, kteří migrovali do Říma, kde se dobrovolně poddali patricijským rodinám, aby získali jejich ochranu (lat. kliente – dát se do služby). V nejstarší římské éře byl klient pravděpodobně polosvobodným občanem, od r. 400 před n. l. byl občanem plnoprávným. Vztah patronů a klientů spočíval ve vzájemné prospěšnosti a věrnosti. Klienti pracovali pro své patrony, kteří jim poskytovali různou podobu ochrany, od sociální až po právní (Mátel, 2010b).

V mezinárodní terminologii se alternativně k označení klient používalo označení uživatel služeb (angl. service user).[2] Upřednostňování tohoto výrazu se v sociální práci zdůvodňuje tím, aby nebyla tato osoba příliš vázána na sociálního pracovníka ve významu klientů ve starověké římské společnosti, kde byli klienti zcela závislí na pánech a vlastnících pozemků. Nejnovějším trendem mezinárodních organizací IFSW (International Federation of Social Workers – Mezinárodní federace sociálních pracovníků) a IASSW (International Association of Schools of Social Work – Mezinárodní asociace škol sociální práce), potvrzeným i v novém etickém kodexu (IFSW, 2018), je skutečnost, že uživatelé služeb jsou označení jako lidé, se kterými (sociální pracovníci) pracují (angl. people with whom they work) nebo jednoduše lidé. Změna terminologie přitom není jen o předložkách, ale indikuje priorizaci participativního přístupu (pracovat s…) před expertním (poskytovat služby pro...).

Klient vždy zůstává svobodnou osobou a nositelem lidských práv, i v případech, kdy je v zájmu jeho ochrany částečně nebo zcela zbaven způsobilosti k právním úkonům. S tímto člověkem je sociální pracovník v profesionálním a zároveň v lidském vztahu. Jen v rámci takového vztahu mu může odborný pracovník napomoci s řešením problémů v mezilidských vztazích (IFSW, 2000; Mátel, 2011b), které jsou příčinou a/nebo důsledkem sociálních problémů. V rámci tohoto vztahu sociální práce usiluje o dosažení i dalších cílů profesionální pomoci, kterými může být:

•zachování celistvosti člověka (Mühlpachr, 2008);

•jeho posílení a zmocnění, vyjádřené v anglické terminologii výrazem empowerment (por. IFSW, 2000, 2014; Thompson, 2010; Mátel et al., 2011b);

•podpora k sebeurčení, vlastní zodpovědnosti, svépomoci a podpora jeho osobnosti (Schilling, Zeller, 2007);

•jeho ochrana (Tokárová, 2009; Pierson, Thomas, 2006) a zabezpečení (Strieženec, 1996);

•jeho osvobození (pokud se nachází pod útlakem nebo je diskriminován) a zlepšení prosperity (Thompson, 2010).

Sociální událost, která je pro člověka příčinou sociálních problémů, se však nemusí dotýkat pouze samotné osoby. Proto v sociální práci není klientem jen jednotlivec, ale může jím být celý sociální systém – konkrétně rodina, skupina nebo komunita. Všechny tyto sociální útvary považujeme vedle jednotlivce za klienty sociální práce, proto je jim třeba věnovat zvláštní pozornost. Kromě toho je třeba uvést, že jednotlivec, rodina, skupina nebo komunita jako primární objekty sociální práce se vždy nacházejí v sociálním prostředí, které jejich život zásadně ovlivňuje. Součástí tohoto prostředí mohou být různé organizace, stát, národní a mezinárodní instituce. Klienti jakož i sociální pracovníci se nacházejí vždy v konkrétním společensko-kulturním prostředí, žijí v konkrétním státě, pohybující se v rámci určitého mezinárodního prostoru.

Z pohledu jedince do tohoto sociálního prostředí patří i rodina. Z pohledu sociální práce můžeme chápat rodinu buď jako sociální prostředí klienta, se kterým sociální pracovník pracuje, nebo považujeme rodinu za primárního klienta.

Rodina je základní sociální skupinou. Je spojená s výlučností svých vztahů, soužitím, sdílením přítomnosti, společnými aktivitami, ale i očekáváním a plánováním společné budoucnosti (Matějček, 1998, In: Vágnerová, 2017). Vágnerová (2017, s. 19) uvádí, že „každá rodina žije svůj vlastní příběh, jehož specifičnost je dána osobností rodičů, jejich vzájemným vztahem i chápáním hodnoty vlastní rodiny, kterou spoluvytvářejí“. Podle Mlčáka (2000) je rodinu možné chápat jako specifický systém tvořený členy, kteří jsou navzájem ve složitých vztazích. Rodina je však více než obyčejný souhrn těchto vztahů. Žádná rodina proto nemůže být důkladně pochopena výhradně z pohledu jednoho jejího člena a současně žádný člen rodiny nemůže být pochopen bez znalosti fungování celého rodinného systému, ve kterém žije. Levická (2007) výstižně napsala, že převážná většina klientů sociální práce je součástí nějaké rodiny a spolu s ní prožívá všechny zátěžové životní situace. Pokud tedy pomáháme řešit problém jednoho člena rodiny, děláme to vždy – vědomě či nevědomě – v kontextu celku.

„Tradiční rodinou“ je chápána rodina nukleární, tvořená rodiči – otcem a matkou – a jejich dítětem, resp. dětmi. Takový typ rodiny však tvoří v současné Evropě asi jen čtvrtinu ze všech domácností (viz též Možný, 2008). Zbytek tvoří lidé žijící sami nebo jen s dítětem bez partnera, případně příslušníci tří nebo čtyř – z hlediska nukleárních rodin nekompletních – konstelací. Z těchto důvodů se používají širší definování rodiny. Například z aspektu sociální práce byla v americké Národní asociaci sociálních pracovníků (1982) rodina definována jako „seskupení dvou nebo více lidí považujících samy sebe za rodinu, kteří vezmou na sebe závazky, funkce a odpovědnosti, které jsou obecně nezbytné pro zdravý rodinný život“ (Barker, 2003, s. 155). Tato široká definice nechává prostor pro současnou různorodost typů rodin. Kromě tradiční rodiny sem mohou patřit i svazky, které nejsou založeny na pokrevním poutu, adopci nebo manželství, dále jednorodičovské rodiny (zejména svobodné matky s dětmi), široké typy rodin, dokonce v některých zemích i homosexuální partnerství nebo manželství. Mlčák (2000, s. 8) chápe rodinu jako „generační, strukturovanou skupinu osob, kterou spojují genetické, manželské, rodičovské, příbuzenské nebo adopční vztahy, které jsou uskutečněné formou společného a teritoriálně vymezeného soužití“. Z mezinárodního hlediska je tedy příznačné širší chápání rodiny i manželství, které tvoří její základ.

Právní řád České republiky obecnou definici rodiny jako takové neurčuje. Občanský zákoník definuje manželství a zvláštním právním předpisem je upravené registrované partnerství.

Manželství je trvalý svazek muže a ženy vzniklý způsobem, který stanoví tento zákon. Hlavním účelem manželství je založení rodiny, řádná výchova dětí a vzájemná podpora a pomoc (§ 655 zákona č. 89/2012 Sb.).

Registrované partnerství je trvalé společenství dvou osob stejného pohlaví vzniklé způsobem stanoveným tímto zákonem (§ 1 zákona č. 115/2005 Sb.).

V podmínkách Slovenské republiky je důležité uvést současné zákonné chápání těchto institucí:

Manželství je jedinečný svazek mezi mužem a ženou (č. 41 Ústavy SR).

Hlavním účelem manželství je založení rodiny a řádná výchova dětí. Rodina založená manželstvím je základní buňkou společnosti (čl. 1 a 2 zákona č. 36/2005 Z. z., o rodine).

Funkční rodina má nejlepší předpoklady být vhodným prostředím pro formování zdravé osobnosti a plní funkci prevence rizikového chování. V posledních desetiletích rodina procházela mnoha změnami, přičemž dochází k různým poruchám ve vztazích v rodině, a tím i v jejím celkovém fungování. Mydlíková (2008) uvádí, že je věcí tréninku naučit se pracovat s rodinou jako celkem, nejen s jejími jednotlivými členy.

Dalším sociálním útvarem, který může tvořit sociální prostředí jednotlivce a zároveň může být primárním klientem sociální práce, je skupina. Podle Nakonečného (2004) závisí vliv skupiny na jedince na řadě činitelů, situačních podmínek, struktuře a vlastnostech skupiny a na osobnosti jedince, který je vlivu skupiny vystaven.

Skupinou se rozumí v nejširším smyslu seskupení osob v prostoru nebo na základě určitého společného znaku (např. pohlaví, zájmů, problémů apod.). Pokud by tímto společným znakem byl příbuzenský poměr, patří mezi neformální primární skupiny[3] také rodina, o níž jsme pojednávali výše. Podobně jako rodina je také skupina dynamická jednotka. Změna jakékoliv části mění stav všech ostatních částí.

Sociální skupina je ze sociologického hlediska jedním ze sociálních útvarů, do kterých se lidé sdružují. Oproti společnosti či organizaci však není sociálním konstruktem. Je souborem živých aktérů, kteří vnímají sebe a druhé, jsou spolu v interakci a vzájemně se ovlivňují. Z aspektu sociální psychologie se „sociální skupinou označuje každé seskupení lidí, které ve vědomí těchto lidí vytváří vědomí sounáležitosti. V podstatě jde o souhrn dvou nebo více osob, které jsou navzájem spojeny vzájemnými psychickými vazbami, mají některé společné cíle, uznávají společné normy chování, navzájem na sebe působí a jsou ve vzájemném chování a řízení v jistém ohledu na sobě závislé“ (Gáborová, Ľ., Gáborová, Z., 2008).

Z kvantitativního hlediska označuje skupina více než jednoho jedince. Tvoří ji nejméně dva nebo tři lidé. Maximální počet se při malých sociálních skupinách uvádí 30–40 jedinců. Terapeutické a výcvikové skupiny však bývají menší (5–12 osob). Malé sociální skupiny tvoří osoby, které se znají, navzájem spolu komunikují a jsou formálně nebo neformálně integrované nějakým společným cílem. Na rozdíl od nich jsou velké sociální skupiny soubory osob s nějakou společnou demografickou charakteristikou, např. důchodci, vojáci, lékaři (Nakonečný, 2004). S nimi se však v pomáhajících profesích nepracuje, zajímavé jsou spíše z hlediska sociologických výzkumů. Mezi základní znaky malých sociálních skupin patří (viz též Nakonečný, 2004; Gáborová, Ľ., Gáborová, Z., 2008):

•existence a sledování společných cílů;

•interakce – vzájemné působení, ovlivňování, součinnost mezi jejími členy, která se vytváří vztahy mezi nimi;

•vědomí soudržnosti a spolupatřičnosti („my“), vědomí vzájemných psychických vztahů, závislosti při dosahování společných cílů a uspokojování individuálních potřeb členů skupiny a oprávněné očekávání členů skupiny v tomto směru;

•existence společných cílů, uspokojování hodnot, názorů a norem, které regulují jejich vzájemnou interakci a vystupování, alespoň v určitých oblastech;

•prostorové a/nebo časové oddělení od ostatních individuí širšího okolí; četnost sociálních kontaktů ve skupině;

•určitá organizovanost – členové skupiny mají jisté místo, funkce, postavení.

Cílem sociální práce se skupinou (skupinové sociální práce) je zlepšení kvality života celé skupiny a podpora individuálních potřeb členů skupiny. Patří sem navozování změny chování, rozvoj sociálních dovedností, posílení sebevědomí atd. K očekávané změně má dojít v sociálním fungování skupiny a v běžném životě každého účastníka (viz též Matoušek, 2008b). Schilling (1999, s. 207) jako cíl skupinové sociální práce uvádí „zajištění jistoty, podpory a pomoci prostřednictvím skupinových zkušeností jednotlivých jejích členů a zprostředkování hodnot a norem, jakož i nabídky možnosti řešení problémů těchto členů“. Levická (2008) upozorňuje, že navzdory skutečnosti, že skupina tvoří „celek“, sociální pracovník nesmí zapomenout na individuální projevy a potřeby jednotlivých jejích členů.

Třetím sociálním útvarem, který může tvořit sociální prostředí jedince a zároveň může být primárním klientem sociální práce, je komunita. Rozumíme tím sociální seskupení jedinců, rodin nebo skupin, kteří sdílejí jisté hodnoty, služby, instituce, zájmy nebo geografickou blízkost (viz též Barker, 2003). Z kvantitativního hlediska je komunita sociálně početnější jednotka než skupina.

Z etymologického hlediska je termín komunita odvozen ze starobylého latinského adjektiva communis – společný, sdílený mnohými nebo všemi, všeobecný, veřejný (např. res communis – obecný zájem). Substantivum communitas označuje společenství nebo společnost obecně, resp. s důrazem na vzájemné vztahy, družnost. Ve středověku se vztahovalo i na spoluobčany či obec. Stará francouzština používala výraz communité, angličtina community.

Podle německého sociologa Ferdinanda Tönniese[4] (1887) odlišuje komunitu, resp. pospolitost (něm. Gemeinschaft, angl. Community) od společnosti (něm. Gesellschaft, angl. Society nebo Association) porozumění, kterým oplývají všichni její členové. Typické pro komunitu jsou blízkost, tradiční a osobní vztahy, kde lidé chápou své sociální pozice ve vztahu jeden k druhému. Podle Tönniese komunitní (něm. gemeinschaftlich) vztahy byly v minulosti typické zejména pro rodiny, vesnice a malé zeměpisné jednotky, zatímco společenské (něm. gesellschaftlich) vztahy převládaly ve městech a větších sociálních jednotkách. Polský sociolog Zygmunt Bauman[5] (2006) uvádí, že z pocitového hlediska invokuje slovo komunita vždy něco dobrého. Ať už slovo komunita znamená cokoliv, vždy je dobré „mít komunitu“, „patřit do komunity“. Pokud je však komunita spojena se skupinami občanů, pro které je příznačný sociálně nepřizpůsobivý způsob života (ve smyslu jeho chápání majoritou), může nabýt slovo komunita i negativní konotaci. Na Slovensku a v České republice je to zejména v souvislosti s marginalizovanými romskými komunitami nebo komunitami migrantů.

Pro komunitu je příznačná diverzita, tedy rozmanitost a široká škála. Pojivem v různorodosti rozličných konceptů komunity je to, že lidé mají něco společného, co spolu sdílejí. Ono společné, co lidi navzájem spojuje, můžeme identifikovat jako:

•geografické místo, území nebo sdílení společného bydliště (trvalého nebo přechodného charakteru), ke kterému patří zejména společné služby, instituce – v tomto smyslu se mluví o místní (lokální, sídelní) komunitě, občanské komunitě, kde její členové mohou zlepšovat kvalitu svého života v ní a odstraňovat vzniklé problémy. Komunita může být chápána i jako politická entita a v jednotlivých státech tvoří specifické organizační jednotky, např. provincie, kantony, územní celky, města, obce apod.;

•kultura, hodnoty, tradice společné například pro specifické etnikum (etnická komunita), národnost (národnostní komunita), náboženství, víru a spiritualitu (náboženská nebo spirituální komunita);

•zájmy, záliby, koníčky, aktivity – půjde o zájmovou komunitu, profesní komunitu (např. lékařskou, podnikatelskou), vědeckou komunitu apod., z novějších typů komunit sem patří i virtuální komunity;

•problémy různého charakteru a jejich odstraňování, zmírňování a léčení, např. terapeutická komunita;

•vzdělávání, např. prostřednictvím společných výcviků či tréninků.

Komunita je něčím víc než jen souhrnem jedinců, rodin nebo skupin. Z hlediska strukturální perspektivy bývá často představována jako prostředník mezi jednotlivcem a státem, resp. společností jako celkem (Durkheim, 1893; Martines-Brawley, In: Edwards et al., 2004). Komunita přitom přispívá k formování, socializaci a transformaci jedinců.

Pro sociální práci s komunitou (komunitní práci) je podle Řezníčka (1994) typické to, že se uskutečňuje ve prospěch většího množství lidí, angažují se v ní občanští aktivisté nebo přímo obyvatelstvo a že je k ní třeba spolupráce s představiteli samosprávy nebo státní politiky. Vitálošová (2013) zdůrazňuje, že komunitní sociální pracovníci a pracovnice ve své praxi mobilizují obyvatele, aby aktivně vzali svůj život do vlastních rukou. Podporují je v tom, aby se jednotlivci spojovali a řešili problémy, které by sami řešit nedokázali, a aby odstraňovali bariéry, které jim stojí v cestě. Spolu s obyvateli tak spíše ovlivňují okolnosti, v nichž lidé žijí, než by přímo pomáhali v těžkých situacích. Mezi cíle komunitní práce ve smyslu územní komunity patří podle Navrátila (2001):

•studium sociálních potřeb a problémů lokality;

•ovlivňování sociálních změn prostřednictvím analýzy sociálních situací a formování vztahů mezi různými skupinami daného celku tak, aby tento celek dospěl k realizaci žádoucích cílů;

•zpracování návrhů řešení potřeb a problémů;

•zajištění podpory pro navrhování řešení;

•snaha zapojit do komunitního života všechny kategorie obyvatel;

•integrace všech dostupných prostředků komunity na realizaci projektu.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Úvod

1 Sociální práce v profesním chápání

1.1 Klienti sociální práce

1.5 Sociální pracovníci

1.7 Profesionalizace sociální práce

2 Definování sociální práce

3 Akademická disciplína sociální práce

4 Vědní odbor sociální práce

4.3 Výzkum v sociální práci

4.8 Interdisciplinární charakter sociální práce