Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Prof. MUDr. Zdeněk Adam, CSc., PhDr. Mgr. Jeroným Klimeš, Ph.D., doc. MUDr. Luděk Pour, Ph.D., MUDr. Zdeněk Král, CSc., Mgr. Alice Onderková, MUDr. Aleš Čermák, Ph.D., prof. MUDr. Jiří Vorlíček, CSc.

MALIGNÍ ONEMOCNĚNÍ, PSYCHIKA A STRES

příběhy pacientů s komentářem psychologa

Editor:

Prof. MUDr. Zdeněk Adam, CSc.

Recenzenti:

Doc. MUDr. Zdeněk Boleloucký, CSc. – psychiatr

Doc. MUDr. Jaroslav Bačovský, CSc. – Hematologická klinika LF UP a FN Olomouc

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2019

Cover Photo © depositphotos.com 2019

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7

jako svou 7237. publikaci

Odpovědná redaktorka Mgr. Helena Vorlová

Sazba a zlom Josef Lutka

Počet stran 208

Praha 2019

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Publikace vznikla s podporou MZ ČR – RVO (FNBr, 65269705).

Názvy produktů, fi rem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění však pro autory ani pro nakladatelství nevyplývají žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-271-2829-7 (ePub)

ISBN 978-80-271-2828-0 (pdf)

ISBN 978-80-271-2539-5 (print)

Kolektiv autorů

Prof. MUDr. Zdeněk Adam, CSc.

Interní hematologická a onkologická klinika LF MU a FN Brno

PhDr. Mgr. Jeroným Klimeš, Ph.D.

Soukromá psychologická ambulance Újezd nad Lesy

Doc. MUDr. Luděk Pour, Ph.D.

Interní hematologická a onkologická klinika LF MU a FN Brno

MUDr. Zdeněk Král, CSc.

Interní hematologická a onkologická klinika LF MU a FN Brno

Mgr. Alice Onderková

Klub pacientů mnohočetný myelom, z.s.

MUDr. Aleš Čermák, Ph.D.

Urologická klinika LF MU a FN Brno

Prof. MUDr. Jiří Vorlíček, CSc.

Interní hematologická a onkologická klinika LF MU a FN Brno

Předmluva recenzenta

Odmyslíme-li antiku či východní lékařské směry, tak nejméně od Freudových dob se začali někteří somatičtí lékaři zajímat o psychické, psychologické, sociální, eventuálně i duchovní problémy svých zvláště chronických nemocných. Vývoj vedl mimo jiné ke vzniku a rozvoji psychosomatické medicíny, zprvu na psychoanalytických základech. Později se rozvíjelo více psychosomatických směrů, uplatnily se i tzv. behaviorální přístupy. Někteří mluvili o behaviorální či biobehaviorální medicíně a zdůrazňovali multikauzalitu v etiologii četných chorob.

Že zevní krátkodobé (životní události) i celoživotní psychologické, stresové faktory ovlivňují průběh, snad i vznik chorob, včetně onkologických, bylo známé již dávno. Podobně jako „psychonefrologie“ (Psychonephrologie německých autorů) se objevily pojmy jako „psychoonkologie“, psychosociální, resp. biobehaviorální onkologie aj.

Psychiatr doc. MUDr. J. Baštecký, CSc. (1936–2007) tuto oblast svého času formuloval takto: „ …Biobehaviorální přístup k nádorovým onemocněním a nemocným s nádory je komplexní přístup, který se snaží prokazovat a objektivizovat podíl biologických, psychologických a sociálních činitelů chování v etiologii nádorů a podíl mechanismů vegetativních, neuroendokrinních a neuroimunních v jejich patogenezi. Synonymem je psychoonkologický přístup. Pod jeho vlivem se ve světě i u nás rozvíjí nová mezioborová disciplína, resp. subdisciplína, nazývaná psychoonkologie nebo behaviorální onkologie, a to jako dílčí oblast behaviorální medicíny. …behaviorální medicína je mezioborové pole zabývající se rozvojem a integrací psychosociálních, behaviorálních a biomedicínských znalostí ve vztahu ke zdraví a nemoci a aplikací těchto znalostí na prevenci, etiologii, diagnostiku, léčení a rehabilitaci nemocných. Behaviorální medicína představuje tudíž kvalitativně vyšší stupeň tzv. psychosomatické medicíny, kterou obohacuje mimo jiné o problematiku zdraví poškozujících návyků a chorobných životních stylů, o možnost ovlivnění příznaků manipulací s chováním a zejména o zdůraznění primární prevence, čímž se tato disciplína úžeji přimyká k preventivnímu lékařství…“ (Baštecký J. Úvod do behaviorální onkologie. Rukopis nepublikované přednášky, srpen až září 1994).

Mimo jiné z uvedených pohledů je koncipována současná monografie osvědčeného autorského kolektivu brněnských hematoonkologů – profesorů J. Vorlíčka, Z. Adama a dalších. Vycházejí ze svých dlouholetých onkologických zkušeností a snaží se na podkladě sledování širších souvislostí včetně psychologických vlastností nejen nemocných mnohočetným myelomem, ale i významných osob z jejich okolí, tedy klíčové rodiny, eventuálně dalších osob, včetně činitelů pracovního prostředí, dojít k určitým obecnějším závěrům.

Na základě široké znalosti literatury a praktických zkušeností je ve vztahu k jejich nemocným zaujaly kromě obecně známých všelidských problémů (čas od času intenzivněji diskutovaných např. v médiích) – mezilidské vztahy, komunikace, rozhovory lékaře s jeho pacientem, pravdivá informace nemocného o jeho chorobě, empatický přistup, rodinné problémy, zdravý životní styl atd. Při vysvětlování odborných pojmů jako úzkost, deprese, stres ap. vycházejí z knih a publikací renomovaných psychiatrů, mimo jiných zvláště prof. MUDr. C. Höschla, DrSc. a jeho spolupracovníků. Všimli si i relativně novějších pojmů v psychiatrii, jako jsou posttraumatická stresová porucha (PSD) nebo dětské onemocnění ADHD (Attention Deficit Hyperaktivity Disorder), popisované nyní i u dospělých osob. Z oblasti osobnostních rysů byli překvapeni v posledních letech zvláště ve frankofonním světě publikacemi popularizovanou „manipulativní osobností“, kterou rovněž občas pozorovali u svých pacientů či v jejich okolí.

Úvahy autorů vycházejí (mimo jejich obecných onkologických, resp. hematoonkologických zkušeností) z konkrétních pozorování psychologických, sociálních a dalších aspektů skupiny nemocných mnohočetným myelomem a jejich blízkých. Autoři věnovali pozornost výskytu fenoménu „manipulativní osobnosti“ nejen u nemocných, ale i u osob v jejich bezprostředním prostředí. Dále v poslední kapitole informují čtenáře o projevech neuroticismu, stručně charakterizují jednotlivé typy poruch osobnosti a připomínají, jak se projevuje ADHD v dospělosti. Zamyšlení se nad možným vlivem těchto pro komunikaci obtížných osobností na nemocného a na jeho chorobu lze považovat za originální a inspirující. Tento jejich klinický postřeh ovšem vyžaduje další sledování.

K tématům stručně řečeno „zdravotnické osvěty“ patří v rámci preventivních snah mimo jiné propagace „zdravého životního stylu“ (zdravého způsobu života) jak u zdravých, tak i u nemocných. V rámci „celostní medicíny“ je důležité podnítit u osob bezprostředního okolí nemocného snahu porozumět širším souvislostem celého klimatu jejich rodinného života a jeho možného vlivu nejen na nemocného, ale i na ně samé. I k těmto cílům směřují autoři knihy.

Při této příležitosti upozorňuji, že autoři nejsou psychiatři. Používají tradiční psychiatrickou, resp. psychologickou terminologii, která nemusí být v souladu s měnící se oficiální terminologií SZO, vyjádřenou „Mezinárodní klasifikací nemocí…“, nyní v její desáté „decenální“ revizi (MKN-10). Pro zajímavost, oficiální diagnostika nepoužívá již tradiční pojem „psychopatie“, ale „porucha osobnosti“. Na počátcích historie moderní české psychiatrie psal jeden z jejích zakladatelů prof. MUDr. A. Heveroch (1869–1927) o nemocných z této oblasti jako „O podivínech a lidech nápadných“ (1. vydání 1901). Onemocnění „deprese“ není například již oficiálně děleno na „endogenní“ a reaktivní (psychogenní, neurotickou) a podobně. Zmizel z neurotické oblasti pojem hysterie, nahradily ho konverzní a disociační poruchy. Pojem „neuróza“ jako diagnostická kategorie v mezinárodní klasifikaci již také neexistuje. Jsou poruchy (disorder) úzkostné, depresivní a podobně. Základní klasické dělení demencí rozlišovalo především demence arteriosklerotické, presenilní a senilní (kromě některých dalších, jako jsou organické, poúrazové, alkoholické a další). Dnes se hovoří z nejčastěji citovaných o demencích vaskulárních a o Alzheimerově chorobě (shrnující dřívější demence presenilní a senilní). Poúrazové neurózy (bez organického poškození mozku) byly známé stejně jako nervové poruchy vzniklé v souvislosti s tíživými zážitky vlastními či v souvislosti s pouhou přítomností při katastrofické událostí bez vlastní tělesné újmy, s bojovým nasazením v minulých válkách (válečné neurózy), které v mírových podmínkách později často mizely. Dnes tuto oblast pokrývá pojem „posttraumatická stresová porucha“, která má svá přísná diagnostická kritéria a určitý průběh. Již dříve znali dětští lékaři neklidné a nesoustředivé děti. V současnosti je jejich diagnostika upřesněna, objevil se pojem ADHD. Připouští se, že diagnostická kritéria této primárně dětské poruchy mohou splňovat dokonce i dospělé osoby a v tom smyslu se i léčit.

„Manipulativní osobnost“ je psychologický výraz, který nepatří do poruch osobnosti např. vyjádřených klasifikací MKN-10 Světové zdravotnické organizace. V současnosti výraz popularizuje ve svých knihách psycholožka a psychoterapeutka Izabelle Nazare-Aga (*1963 v Paříži, má prý i íránské kořeny). Napsala řadu knih, z nichž mimo do češtiny přeložené a autory citované jsou např. „Les manipulateurs et l’amour“ (2000, Manipulátoři a láska), „Approcher les autres, est-ce si difficille?“ (2004, Přiblížit se druhým, je to tak těžké?), „Je suis comme je suis,…“ (2008, Jsem taková, jaká jsem…), „Les parents manipulateurs“ (2014, Rodiče manipulátoři) a další. Kapitolky o manipulativní osobnosti si se zájmem přečtou nejen somatičtí lékaři, zdravotníci a laici, ale i psychiatři. Sám jsem se před časem dočetl o psychických manipulacích v knize „Jak čelit psychické manipulaci zhoubných kultů“ (Steven Hassan, český překlad Jan Čulík, Nakladatelství Tomáše Jenečka, Brno 1994). V úvodu jako motto je citován známý německý psychiatr a filozof Karl Jaspers (1883–1969): „Neupisovat se žádné filozofické škole, žádnou vyslovenou pravdu nepovažovat za výlučnou a jedinou, být pánem svých myšlenek; učit se účinně ze všeho minulého, naslouchat současníkům, být otevřen všem možnostem.“

Je populární hovořit o zdravém životním stylu. Ubývá pamětníků toho, že v Ústavu hygieny práce a chorob z povolání – zakladatel prof. MUDr. Jaroslav Teisinger (1902–1985), dnešního Státního zdravotního ústavu (SZÚ), existovala pracovní skupina doc. dr. Milana Horvátha, CSc. (1921–2014), která mimo jiné organizovala psychosomaticky (zvláště kardiologicky) zaměřenou prospektivní studii zdravotního stavu skupiny vědeckých pracovníků pražských ústavů technického zaměření (tehdy ve věku kolem 50 let) ve vztahu mimo jiné stručně řečeno ke stylu jejich života. Mnozí ze sledovaných měli za sebou jako zátěž zážitky z válečného pracovního nasazení v nacistickém Německu. Dnes existuje obor preventivní kardiologie, která uskutečňuje tehdy výzkumně sledované cíle. Doc. dr. Horváth má hlavní zásluhy v tom, že jako sekretář společnosti Collegium Internationale Activitatis Nervosae Superioris (CIANS) vydával řadu let časopis Activitas Nervosa Superior (později přejmenovaný na Homeostasis), ve kterém mimo originálních článků v angličtině uveřejňoval anglická abstrakta z českých a slovenských psychofarmakologických, neurofyziologických, psychosomatických a dalších konferencí. Časopis byl excerptován do Current Contents, a tím v zahraničí Horváth propagoval naši vědu. Výsledkem bylo, že autoři publikovaných abstraktů dostávali z celého světa množství žádanek o jejich práce, mohli navazovat kontakty a získávat tak tehdy nám běžně nedostupnou odbornou literaturu. Byla to mladým současníkům nepředstavitelná doba, která např. neznala ještě ani internet. Naštěstí bylo tehdy poštovné levné, včetně ofrankování balíku „tiskopisů“. V Horváthově týmu jsem pracoval v letech 1971–1973 s doc. MUDr.  J. Plevovou, CSc. (roky 1969–1973).

O zvyšujícím se významu studia (v knize zmiňovaného) stresu ve vztahu k chorobám svědčí i existence Společnosti pro studium stresu České lékařské společnosti J. E. P., sídlící t. č. na Psychiatrické klinice 1. LF UK v Praze (bývalá společnost Psychosomatických integrací ČLS, vedená tehdy mimo jiné jejím sekretářem doc. dr. J. Herinkem, CSc., ze zemřelých pak doc. dr. M. Horváthem, CSc., doc. dr. J. Bašteckým, CSc., akademikem doc. dr. C. Dostálkem, DrSc. a prof. dr. M. Kukletou, CSc.). Společnost organizovala svého času v součinnosti se SZÚ kurzy „behaviorální medicíny“. Absolventi těchto kurzů na základě zkoušky, případně i seminární práce obdrželi Diplom o erudici v behaviorální medicíně. Je záslužné, že autoři knihy si jsou vědomi významu uvedené oblasti v medicíně a aplikují její poznatky ve své klinické práci a současně s ní seznamují širší veřejnost.

Sám jsem se okrajově setkal jako lékař s několika případy mnohočetného myelomu v době, kdy pro nemocné nebyla žádná léčba, a proto skončily velmi brzy fatálně. Příběhem nemocného známého či přítele bych chtěl doplnit v textu autory uvedené kazuistiky.

Naší rodině blízký lékař (1920–2006) byl někdy v letech 1955–1956 jako ředitel jednoho malého zdravotnického zařízení zatčen a v tehdy obvyklém vykonstruovaném procesu odsouzen k řadě let vězení. Prošel různými zařízeními, nakonec skončil v uranových dolech až do amnestie počátkem šedesátých let 20. století. Po propuštění z vězení hledal velmi obtížně lékařskou práci, říkal, že přechodně pracoval i u asfaltérů. Nakonec se úspěšně uchytil jako závodní lékař. V roce 1968 se mu podařilo odejít s manželkou a dvěma dětmi do zahraničí. Po různých útrapách se usadil v Německu a vybudoval si tam v malém městě úspěšnou všeobecnou lékařskou praxi. Děti vystudovaly a založily si rodiny. On po dosažení nároku na důchod ještě několik let přesluhoval, než svoji praxi přenechal synovi. Cítil se přiměřeně věku zdráv a udržoval si kondici mj. fyzickou prací na zahradě, štípáním dřeva do krbu aj. Říkal něco v tom smyslu, že ta léta strávená ve vězení „jako by nežil“, takže mu „nebyla započítána“ do jeho fyzického věku a cítí se mladším, než ve skutečnosti je. Pod vlivem zármutku nad úmrtím několika vrstevníků na rakovinu vyslovil myšlenku, že styk s uranem ve věznici v něm „spálil všechny potenciálně rakovinné buňky“, a tak pokud ho nepřejede auto a podobně, má naději přežít ještě nějaké další vrstevníky. Situace se změnila ale někdy po dosažení osmdesátky, kdy se mi svěřil, že mu diagnostikovali mnohočetný myelom, že se léčí na německém spádovém pracovišti a že tedy již mnohé známé vrstevníky nepřežije. V té době již měl ode mne Vorlíčkovu a kolektivu publikaci „Paliativní medicína“. Ta jej jednak informovala, jednak mu dodávala naději. Řekl jsem mu, že jako psychiatr pro něho mohu udělat jen to, že mu s profesorem Vorlíčkem jako s naším předním hematoonkologem, přednostou kliniky a současně tehdy děkanem Lékařské fakulty MU mohu domluvit schůzku s cílem vyjádření se k jeho v Německu probíhající léčbě a případné poskytnutí dalších podnětů. Souhlas byl na obou stranách. Profesor Vorlíček s ním s nevšední ochotou v Brně empaticky pohovořil, probral přinesené materiály, upozornil na drobnou nesrovnalost a domluvili se na občasné konzultaci stavu při příležitostné návštěvě Brna. Na již tehdy prakticky německého kolegu i jeho starostlivou ženu měly psychoterapeuticky zaměřené návštěvy na Interní hematoonkologické klinice v Brně-Bohunicích (asi jednou za rok) velmi pozitivní vliv jak emoční, tak i v kvalitě života. Choroba, byť pomalu, samozřejmě postupovala. Pro krátkodobý pobyt v USA jsem se pohřbu v Německu ke své lítosti tehdy nemohl účastnit. V tomto příběhu lékaře se uplatnila řada psychosociálních faktorů, nepříznivých životních událostí i radostí z úspěchů. Z fyzických faktorů se mohla uplatnit i kontaminace radioaktivním zářením v době věznění i krátkodobější práce s horkým asfaltem. Zákeřné onemocnění se stává náplní života již v klidu, kdy si mohl užívat důchodu. Kontakt s předním brněnským pracovištěm, spíše psychoterapeutický v rámci paliativních přístupů zlepšil kvalitu života obou partnerů a snad i ovzduší rodiny. Zůstávají vzpomínky na přítele a jeho ženu na straně jedné, na druhé straně vděk za ochotu prof. dr. Vorlíčka se ve věci angažovat.

Českého psychiatra může zajímat, že na myelom předčasně zemřel v 55 letech i liberecký rodák (Reichenberg in Sudetenland), německý psychiatr a neurolog profesor Claus Conrad (1905–1961). Jeho kniha Die beginnende Schizophrenie (Počínající schizofrenie, 1958) je hodnocena jako jedna z nejvýznamnějších psychiatrických prací 20. století.

Knihu kolektivu prof. dr. Adama, CSc. považuji za zajímavou a přínosnou jak pro lékaře včetně psychiatrů, tak pro ostatní zdravotníky i zvídavé laiky. Seznámení se s ní a její četbu všem doporučuji.

doc. MUDr. Zdeněk Boleloucký, CSc.

1Cílem je dosáhnout dlouhodobého přežití a minimalizovat psychické problémy spojené s nemocí a její léčbou

V dnešní onkologické literatuře se odráží euforie z nových léčebných postupů. V každé oblasti je exploze nových léčebných postupů, a to vede k dramatickému zlepšování léčebných výsledků. Časnější diagnostika a zlepšená léčba vedly k tomu, že dvě třetiny pacientů s invazivní rakovinou dnes žije déle než 5 let, a proto se v populaci zvyšuje počet osob, které žijí dlouho po stanovení diagnózy maligní nemoci, anglickým termínem long-term cancer survivors. Tento vývoj vede odbornou veřejnost v posledních letech ke zvyšujícímu se zájmu o mentální zdraví lidí, kteří prošli léčbou maligní nemoci.

Prožití útrap spojených s léčbou maligní nemoci přináší do života nové problémy. U části osob, které prodělaly onkologickou léčbu, se popisující pocity úzkosti, deprese, vznik nových potřeb, které nejsou naplňovány. Tyto psychické problémy interferují s návratem k jejich původnímu stylu života a jsou stresem, který oslabuje jejich odolnost a potencuje návrat nemoci.

Mnoho osob po ukončení léčby rakoviny udává, že se cítí osamoceno, ačkoliv v době léčby jim byla poskytována intenzivní podpora. Život nemocných po ukončené léčbě (cancer survivors) často provázejí obavy, úzkosti, hypervigilantní stavy, obzvláště před termíny kontrolních vyšetření. Tyto strachy, obavy a úzkosti, označené anglickým termínem fear of recurrence, mohou mít charakter posttraumatické stresové poruchy, neklidu, vyhýbání se všemu, co připomíná léčbu maligní nemoci. Mnoho osob po ukončené léčbě prožívá emoční stres, který sice nenaplňuje kritéria úzkostné poruchy nebo těžší deprese, ale nemocné vážně zatěžuje a interferuje s plnohodnotným návratem do původního života.

Americká onkologická společnosti v roce 2009 (NCCN) začala vydávat edici nazvanou cancer survivorship. V jednotlivých letech pak vycházela doporučení pro různé oblasti problémů, které navazují na ukončenou protinádorovou léčbu. Přehled těchto doporučení lze najít v databázi Medline Pubmed po zadání hesla surivorship and NCCN a tyto publikace jsou volně dostupné (free full text).

V roce 2016 Americká onkologická společnost vydala doporučení NCCN (The National Comprehensive Cancer Network) Distress Guideline. Volně přeloženo: Doporučení pro zvládání destruktivního stresu u onkologických pacientů. Autoři tohoto doporučení uvádějí, že anxieta a deprese postihuje až 29 % osob po ukončené onkologické léčbě (survivors), z nichž 1–19 % splňuje kritéria posttraumatické stresové poruchy. V NCCN doporučení je popsán stres související s nádorovou chorobou jako široká paleta negativních emocí, počínajících pocitem zranitelnosti, smutkem, obavami z recidivy až po těžkou depresi, traumatizující úzkost, panické poruchy a existenciální krizi. Mnoho osob po ukončené léčbě má psychické problémy, které ale nejsou tak výrazné, že by vedly ke klinické diagnóze anxiety, deprese nebo posttraumatické stresové poruchy, ale přesto mohou mít negativní dopad na kvalitu života.

Osoby po ukončené protinádorové léčbě (survivors) s nekontrolovaným emočním stresem hůře dodržují doporučená kontrolní vyšetření. Mimoto méně často dodržují zdravý životní styl a méně často provozují zdraví podporující aktivity, jako je cvičení či nekouření. Někdy tito lidé po léčbě rakoviny začnou přemýšlet o dobrovolném odchodu ze světa. Incidence dokonaných sebevražd mezi osobami spadajícími do kategorie cancer survivors je v USA přibližně 2krát vyšší než v průměrné populaci (1).

Tato fakta vedla Americkou onkologickou společnost pro formulování doporučení pro klinické onkology, případně hematology pro časný záchyt (screening) těchto psychických poruch, které se objevují po ukončené protinádorové léčbě.

Doporučení definuje příznaky anxiety, deprese a posttraumatické stresové poruchy, při jejichž naplnění je vhodné poslat nemocného ke specializované psychologické či psychiatrické léčbě. Autoři NCCN doporučení uvádějí, že onkologičtí pacienti obvykle nesplňují všechna kritéria posttraumatické stresové poruchy, ale v mnohém potíže pacientů tuto poruchu připomínají. Proto se v NCCN doporučení objevuje termín posttraumatic stress disorders – releated symptoms, volně přeloženo „symptomy příbuzné s posttraumatickou stresovou poruchou“. Lékaři, kteří kontrolují tyto nemocné po protinádorové léčbě, se mají vždy dotazovat na psychické potíže, a pokud splní kritéria daná tímto doporučením, odeslat je za odpovídajícím specialistou (1, 2).

A jak je to v případě, když se soubor zúží na hematologické pacienty? Zde můžeme citovat práci z Austrálie, jejíž autoři se zaměřili na dvě nejčastější krevní nemoci, mnohočetný myelom (791 nemocných) a difuzní velkobuněčný B-lymfom (983 nemocných). Z těchto pacientů 15 % uvedlo pocity zvýšené úzkosti a 18 % příznaky odpovídající depresi. Dále byli tito lidé dotazováni, zda mají nějaké nenaplněné potřeby v oblasti psychické a emocionální, anglickým termínem unmet needs. Pozitivně odpovědělo 30 % dotázaných (3).

A tak screening psychickým problémů po ukončené protinádorové léčby, spolupráce s psychology a psychiatry a léčebné intervence u osob trpících některou z poruch nabývá na důležitosti s lepšícími se výsledky protinádorové léčby (4).

Hledali jsme, zda naši němečtí sousedé mají také podobná doporučení pod heslem Ärztliche Leitlinien. Tato německá doporučení jsou volně přístupná, ale zatím podobné doporučení nevydali, ač existuje hodně článků německých odborníků, v nichž je analyzována četnost a typ psychických poruch následujících po onkologické léčbě. Analýza autorů z Hamburku hodnotila 3370 osob po ukončené léčbě těch nejčastějších maligních nemocí ve věku 25–55 let. Z tohoto počtu celkem 39 % osob udávalo střední až vysokou úzkost odpovídající hraniční či klinicky relevantní úzkostné poruše. Výskyt úzkosti zůstával stejný v podskupinách lišících se intervalem od ukončené léčby, do 2 let, 3–4 roky, 5–6 let a více než 6 let. Úzkost tedy s prodlužujícím časovým intervalem od ukončení léčby neklesala. Výskyt depresivních poruch byl o něco nižší, jen 19 % osob dříve léčených pro maligní choroby uvedlo střední či silnou depresi odpovídající hraniční či klinicky relevantní depresivní poruše.

Míru depresivity zvyšovala nedostatečná rodinná podpora, nezaměstnanost, nízká sociální podpora. Závěr této analýzy je obdobný doporučení NCCN. Jejich práce prokázala, že i po 6 letech od ukončené léčby trpí nezanedbatelná část těchto osob úzkostí a méně často i depresí. Autoři zdůrazňují nutnost screeningu těchto poruch při průběžných kontrolách a včasné odesílání ke specializované léčbě (5).

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Kolektiv autorů

Předmluva recenzenta

1 Cílem je dosáhnout dlouhodobého přežití a minimalizovat psychické problémy spojené s nemocí a její léčbou

2 Nádorová choroba je onemocněním celé rodiny

3 Co se stane, když lékař nemocnému řekne „máte maligní nemocnění“

4 Deprese a patologická únava spojená s maligní nemocí

5 Jak žít s vědomím „mám nádorové onemocnění“

6 Rozhovor lékaře s pacientem a sdělení špatné zprávy

6.6 Nejtěžší téma hovoru lékaře s pacientem „nemoc při léčbě progreduje“

7 Vliv chronického stresu a psychické nepohody na vznik nemocí, aneb „trápení přivolává nemoci, spokojenost je odhání“

7.2 Základní informace o stresu

7.4 Vliv chronického stresu a psychické nepohody na imunitu a četnost infekčních nemocí

7.5 Vliv chronického stresu a psychické nepohody na imunitu a vznik či progresi maligních chorob

7.6 Vliv chronického stresu a psychické nepohody na imunitu a vznik autoimunitních nemocí

7.8 Vliv pozitivních lidských vztahů na zdraví a délku života

7.10 Ovlivnění imunitního systému psychikou

8 Proč někdy vázne komunikace nemocného se zdravým partnerem o nemoci a o souvisejících emocích?

8.1 Je pacient součástí funkční pečující rodiny?

8.2 Empatie, soucit jako podstatná součást emoční inteligence

8.3 Dva příběhy ilustrující zvýraznění poruchy komunikace s nedostatkem empatie vlivem nemoci, s komentářem psychologa

8.4 Neuroticismus

8.5 Poruchy osobnosti

8.6 ADHD v dospělosti

8.7 Manipulativní chování pacienta či partnera pacienta

Interní, hematologická a onkologická klinika (IHOK) LF a FN Brno v roce 2019 slaví 30 let od svého založení