Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Anna-Lou Wetherley

Černé srdce

Z anglického originálu Black Heart,

vydaného nakladatelstvím Bookouture

v Londýně v roce 2018,

přeložila Lucie Gurrick

Vydala GRADA Publishing, a. s.,

pod značkou METAFORA v Praze roku 2019

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz, www.metafora.cz.

Redakce Jana Žofková

Korektura Jana Žofková

Technická redakce Hana D. Benešová

Sazba Netopejr®

První vydání, Praha 2018

Tisk a vazba CPI Moravia Books s. r. o.

Copyright © Anna-Lou Weatherley, 2018

Translation © Lucie Gurrick, 2018

Czech edition © Metafora, 2018

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-404-6 (ePub)

ISBN 978-80-7625-403-9 (pdf)

ISBN 978-80-7359-579-1 (print)

Tento příběh je smyšlený. Jména, postavy, firmy, organizace, místa a události, kromě těch, které jsou veřejně známé, jsou produktem autorčiny fantazie. Jakákoli podobnost se skutečnými osobami, živými či mrtvými, událostmi nebo místy je naprosto náhodná.

Pro Paula, navždy

„Neexistuje žádné protože, neboť tenhle moment prostě je a všichni jsme v něm polapení jako hmyz v kapce jantaru.“

–Kurt Vonnegut

KAPITOLA PRVNÍ

Vešla otáčivými dveřmi, vysoké podpatky jejích bot ťukaly po mramorové podlaze, jak kráčela okázalou vstupní hotelovou halou. Panoval tam shon. To jí vyhovovalo. Zaregistrovala recepčního za naleštěným oblým pultem a skupinu dobře oblečených japonských turistů, byznysmenů a bohatých hostů, kteří se motali kolem se svými značkovými zavazadly naskládanými na sebe. Perfektní načasování. Tohle byl přesně její plán. La Reymond, jeden z nejprestižnějších pětihvězdičkových hotelů v Knightsbridge, nabízel hostům možnost pozdního odhlášení pobytu, samozřejmě za tučný poplatek. Jeho exkluzivní klienty poplatky za takové výhody naprosto nestresovaly. V tomhle mumraji si jí pravděpodobně nikdo nevšimne.

Ke všemu venku lilo; další bonus. Lidi vždycky mají co dělat sami se sebou, když je mokro. Bojí se, aby jim déšť neponičil drahý účes nebo oblek. Límec svého pláště značky Burberry si vyhrnula už venku, teď z ramen smetla pár kapek vody. Kráčela přímo k výtahům, dávala si záležet, aby na mokré mramorové podlaze neuklouzla. Zase se ukázalo, jak jsou její lakovky na jehlových podpatcích v takových podmínkách zrádné.

Vstoupila do výtahu, zlehýnka se usmála na spolucestující, než se k nim otočila zády a ve třetím patře vyklouzla ven. Poté vyšla ještě dvě patra po schodech. Penthouse apartmán 106. Zazvonila a naslouchala, jak zvedá své hřmotné tělo, aby jí otevřel.

„Zdravím tě, Méďane.“ Vstoupila do místnosti, kabelku hodila na obrovskou oválnou postel a rozhalila plášť. Okamžitě zaregistrovala kbelík s ledem, ve kterém se chladila láhev Krugu, a malou, světle modrou krabičku od Tiffanyho s bílou mašlí na jednom z načechraných polštářů. Na tenké, šedesátipalcové obrazovce potichu běželo porno. Černé šaty a plášť svlékla prakticky jediným pohybem. Odložila je na hedvábím čalouněné křeslo. Luxus, šlo jí hlavou.

„No, pěkně vítám, Zlatovlásko,“ oči se mu rozšířily, když pohlédl na její drahé prádlo. Pro dnešní příležitost jí všechno osobně vybral u Agent Provocateur. „Vypadáš… senzačně.“

Smyslně si popotáhla krajkovou punčochu.

„Musím říct, že máš dokonalý vkus,“ obdivovala sebe sama ve velkém zrcadle. „Nejvíc se mi líbí, jak mi ta šněrovačka stahuje pas, a ty kalhotky s dírkou...“ Letmo na něj pohlédla. „Ty prasáku, čuňáku, Méďane...“ Sledovala, jak se rozvaluje na posteli a po tučné tváři se mu rozlévá úsměv. Jeho váha v jemných prostěradlech vymáčkla obrys. Byl téměř nahý; břicho se mu valilo přes obtažené spodky.

„Sundat!“ Okamžitě rád poslechl. „Bublinky?“ Natáhl se pro láhev. „Mám pro tebe dárek.“ „Až potom.“ Zatlačila ho zpátky na postel a obkročmo na něho usedla. „Mhm, Méďane, už jsi úplně tvrdej,“ zavřela oči a začala jemně vzdychat, poté, co ho nechala do sebe proniknout. „Jenom pro tebe, andílku, všechno pro tebe…“ Zasmála se, zvrátila hlavu dozadu a tvrdě přirážela. Bylo to jako na nafukovacím skákacím hradě. „Lásko, zpomal… já už … já už… budu...“ Pozdě. Spolu s téměř okamžitým orgasmem mu z obličeje pomalu mizely stopy extáze. Na čele se mu blýskaly kapičky nezdravého potu.

„Nezlob se, hrozně jsem tě chtěla.“

Málem vrněl blahem. Penis se mu scvrknul stejně rychle, jako mu předtím narostlo ego.

„Ty… ty jsi teda, máš vůbec ponětí, Zlatovlásko?“

Usmála se; jasně že měla.

„Dáme si ve vaně šampaňské?“

Sesunula se z něho a odběhla do koupelny. Nádhera, pomyslela si, když si prohlížela obrovskou zapuštěnou vanu a zlaté kohoutky. Pustila horkou vodu a váhala nad nabídkou drahé kosmetiky. Nemohla se rozhodnout mezi Jo Malone Lime Basil & Mandarine Bath Oil a L’Occitane Fig. Nakonec vybrala to první. Prozpěvovala si a lila sladkou, voňavou tekutinu do tekoucí vody.

„No tak, Méďane, kde je to šampaňské?“ volala na něj do ložnice a při tom se zahlédla v zrcadle. Pořád na sobě měla korzet a podvazky. Začala se pomalinku svlékat a sama sebe škádlila tou podívanou. „Perfektní teplota,“ oznámila mu, když nemotorně vtrhnul do koupelny, nahý, v ruce kbelík s ledem a šampaňským.

Nalil víno do dvou vychlazených skleniček.

„Mhm, božské,“ zavrněla, „šampaňské ve vaně, taková zvrhlost.“ Smotala si platinově blonďaté vlasy do drdolu a sepnula skřipcem. „Tak co, jdeš do vody, Méďane?“

Když ponořil do vody svou macatou postavu, hladina výrazně stoupla.

Opřela se o okraj vany, nohy si položila na jeho vystouplý pupek jako na polštář a zavrtěla prsty s perfektní manikúrou. Když usrkla ze sklenice, zahihňala se. Neohrabaně se chňapl za převislý špek. „Já vím, já vím, musím to shodit někde ve fitku. Už dlouho se na to chystám.“ Při tom se natáhl pro pralinku z dárkové bonboniery Charbonnel et Walker, kterou poslali se šampaňským. Tedy, ona ji poslala. Jednu slupnul a druhou podával jí.

„Pro mě ne, zlatíčko,“ pokrčila nos, „musím se hlídat.“

„Děláš si srandu, ne? Jsi úplně dokonalá.“

„Pro tebe, Méďane.“

Zasmál se, posedlý pohledem na ni. Z vody vykukovaly její tmavé bradavky a dráždily ho. Nechala svoje chodidla sklouznout níž po jeho břiše.

„Napsals ten vzkaz?“ Měla hlas jako sacharin.

„Vzkaz?“ Na chviličku vypadal zaskočeně. Slupnul další bonbon. „Jo, ten vzkaz, jo, mám to v tašce.“

S chlípným úsměvem jej masírovala špičkami nohou na intimních místech a vrhala na něj žádoucí pohledy.

„Zlatíčko, drahoušku, Méďane.“ Sledovala, jak mu hlava poklesla k rameni a jeho pohled ztěžkl.

„Bože, jsem úplně hotovej,“ vypadlo z něj, „nějak se mi motá hlava.“ Jak se prudce pohnul, aby se ze sebe pokusil setřást ten nepříjemný pocit, voda šplíchala až na podlahu.

„To bude tím výkonem, zlato. Měl by sis trochu zdřímnout,“ navrhla. „Před velkým finále se dej trochu do kupy.“

„Finále?“

Vzala do ruky mokrou žínku.„Umyju ti obličej, máš všude čokoládu.“ Chlácholivě na něj mluvila jako na malé děcko. Klekla si nad něj a žínku mu položila na ústa. Trochu vykulil oči, bylo mu tak zle, že nedokázal zvednout ani ruku. Pokusil se promluvit, hlas měl utlumený tím mokrým hadrem.

„Copak, Méďane? Nějak ti nerozumím. Co říkáš?“ Chytil ji za paži a stále se snažil něco říct, ale hlas se mu zpomalil, slova se slila a nebylo mu rozumět. Usmívala se na něj a zamrkala.

„Dobrou, Méďane.“ Hlava mu trochu ťukla o hranu vany, když se mu zvrátila dozadu. Spal. Konečně. Vzdychla, z ruky mu vzala sklenici se šampaňským. Najednou mu paže vyklouzla přes okraj vany. Bylo to skoro komické a musela se držet, aby nevybuchla smíchy. Smích ji ale rychle přešel, když si uvědomila, že tlusťoch začíná pomalinku sjíždět pod vodu. Zapřela tu horu sádla vlastním tělem a popadl ji vztek. To ten koupelový olej.

„Opovaž se, ty tlustej, zasranej Medvěde.“ Vyskočila z vany a pokusila se jej povytáhnout zezadu za podpaží. Byla to hrozná dřina; kromě toho, že byl úplně bezvládný, měl na sobě hromadu tuku a pořád klouzal zpět do vany. Nadávala, pak popadla z poličky jeden z těch měkoučkých ručníků a nacpala ho Méďanovi za záda. Splnilo to její očekávání, na chvíli se přestal posouvat a zůstal v polosedu; ale stejně musela jednat rychle.

„Tady čekej, Méďane, hned se vrátím.“

Nahá a mokrá spěchala do ložnice, adrenalin se jí rozléval do žil, štrachala ve své velké tašce, dokud nenašla, co potřebovala.

V koupelně pak uchopila jeho zápěstí a vertikálně jej prořízla jedním hlubokým řezem. Z rány okamžitě vystříkl gejzír jasně červené krve. Ustoupila, ale nebyla dost rychlá a sprška krve jí potřísnila obličej a hrudník. Do hajzlu! Sledovala ten výjev, fascinovaná, jak mu krev pumpuje z tepen a na vyleštěném mramoru tvoří působivou kaluž. Voda ve vaně se zbarvila rudě. Ve spěchu provedla stejnou operaci i na druhém zápěstí. Krev nevytryskla tak silně jako poprvé, ale to se dalo čekat, vždyť už částečně vykrvácel. Znovu odstoupila a prohlížela si své dílo, sledovala, jak z něj vyprchává život.

Další nával adrenalinu ji za chvilku probral z transu. S nevolí se na sebe podívala. Já vypadám. Sebrala z okraje vany žínku a vymáchala ji v umyvadle pod tekoucí vodou. Při tom pozorovala, jak prsty jeho nohou vykukují těsně nad hladinu. Když si byla jistá, že na ní nezůstala jediná viditelná stopa krve, spláchla žínku i se žiletkou, kterou vyndala z břitvy, do záchodu. Obešla krvavou kaluž, ale ještě jednou se podívala na scénu, kterou vytvořila. Pohled ode dveří byl snad ještě působivější, skoro jako ve filmu, pomyslela si. Krve bylo čím dál víc, pošplíchala zrcadlové dlaždice na okrajích vany a pomalinku stékala a kapala zpět do vody. Překvapilo ji, jak byla jeho pleť bledá v kontrastu s rubínovou barvou krve. Obrovské břicho vystupovalo vysoko nad hladinu, genitálie, sotva viditelné, se poklidně vznášely nadnášeny vodou. Hlavu měl zvrácenou dozadu v nepřirozeném úhlu. Vypadalo to, skoro jako by si zlomil krk. Oči měl doširoka otevřené a v nich výraz zoufalství. Jako by to tušil. Bylo po něm, samozřejmě. Byl to opravdu krásný pohled, dokonalý. Naklonila hlavu ve stejném úhlu, jako byla jeho, užívala si tu chvíli co nejdéle. Přemýšlela, že si na pokoj objedná nějaké jídlo, ale pak to zavrhla. Čím méně stop, tím lépe. Cestou domů si dá burger; nějaký luxusní, v tom novém bistru poblíž jejího bytu.

Do vysoké, štíhlé sklenice si nalila trochu vína a z tašky vyndala oblečení. Obyčejné černé kalhoty, tričko, kulicha, vysoké motorkářské boty a khaki bombera. Beze spěchu se oblékla, šaty a plášť pečlivě složila a společně s lodičkami uložila do tašky. Upravila si make-up; kouřové stíny a rudé rty. Docela punk, pomyslela si. Její rtěnka měla barvu vody v té vaně. Vyčesala si vlasy a ukryla je pod tmavou parukou s mikádem po ramena a ještě se před zrcadlem upravila, než si nasadila kulicha.

„Jde to,“ pochválila svůj odraz, když kontrolovala přeměnu. Usrkla vína, z okázalé kuchyně sebrala utěrku, navlékla si gumové rukavice a zahájila proces otírání všeho, čeho se dotkla. Přinesla si čistič ve spreji a při leštění si broukala písničku od Oasis, na jejíž jméno si nedokázala vzpomenout. Vůně čisticího prostředku jí připomněla dům její matky.

Když bylo uklizeno, otevřela balíček s dárkem, který jí koupil. „Hmm,“ vyndala z krabičky náušnice a prohlížela si je na světle. Obdivovala, jak se jí blýskají mezi prsty. „Moc hezké, díky, Méďane,“ šeptala si, když si z uší vyndávala malé zlaté kroužky a místo nich vložila diamantové pecičky. Usmála se na sebe do zrcadla a stáhla si dozadu vlasy, aby mohla náušnice pořádně prozkoumat. Dopila a nalila si ještě půlku skleničky, přičemž všechno brala do rukou opatrně ubrouskem. Znovu prošla celé apartmá, ověřila si, že tu nezůstaly žádné viditelné stopy po Zlatovlásce. Sice se ze všech sil snažila se ničeho příliš nedotýkat, ale pečlivost se jí určitě vyplatí. Nikomu nechtěla nic ulehčovat. Zkontrolovala koupelnu. Nepoužila záchod, neutřela se do ručníku. Žínka a žiletka zmizely v odpadu. Preventivně raději znovu otřela všechny povrchy, obzvlášť se soustředila na umyvadlo, kde ze sebe smývala krev. Prohledala podlahu, jestli na ní nejsou vlasy, kousíčky laku na nehty nebo kůže. Nakonec byla sama se sebou dost spokojená. Nenechala po sobě žádnou stopu.

Ještě jednou na něj pohlédla, jak si tam hověl na dně vany; už nekrvácel a buclatá levá paže visela bezvládně přes hranu vany a druhá paže byla ponořená v rudé vodě. Na rukách a zápěstích už se krev srážela a její ostrůvky měly barvu lilku. Oči měl stále otevřené a ji na okamžik napadlo, že by mu je zatlačila; takové hezké gesto na rozloučenou. Jako poděkování za dárek, co jí koupil. Nakonec vzala rozum do hrsti a neudělala to. Tak jako tak, měla dobrý pocit z toho, že netrpěl. Arzen, který snědl v pralinkách, mu velmi rychle odrovnal většinu orgánů. Jo, ta čokoláda! Hamižný, nenasytný Méďan. Z krabičky ve tvaru srdce vzala poslední dva bonbony, zamotala je do toaletního papíru a spláchla do záchodu. Krabičku vrátila tam, odkud ji předtím vzala.

Vypila poslední hlt šampaňského, sklenku odnesla do kuchyně a pečlivě ji umyla horkou vodou a prostředkem na nádobí. Než ji položila zpět do nádoby s ledem k napůl vypité láhvi Kruga, pečlivě ji vysušila utěrkou. Taková škoda, napadlo ji. Možná si po cestě domů koupí k tomu fajnovému burgeru vlastní láhev. To jí něco připomnělo; začala hledat jeho peněženku a našla ji ležet na nočním stolku vedle rolexek. Bylo v ní skoro pět set dolarů. Vzala si dvě stě třicet. To byla její taxa. Nikdo ji nemůže nařknout ze zlodějny. Pak kufřík. Otevřela ho bez problémů. V ten moment pocítila ke svému Méďanovi skutečné emoce. Původně počítala, že ji zámek kufříku pořádně potrápí. Méďane, zlatíčko. Prolistovala papíry a konečně našla ten vzkaz.

Byl napsaný tak, jak ho požádala. Vyndala jej z kufříku i s luxusním stříbrným perem. Bosky došla do koupelny, zdvihla mu paži a pero vložila mezi palec a ukazovák. Prsty silně zmáčkla. Papír se vzkazem pohodila poblíž vany a pero položila na něj. Hodiny v chodbě ukazovaly 15:45. Byla v apartmá jen pětačtyřicet minut z hodiny, kterou si stanovila na svůj úkol. Měla radost, že všechno zvládla v časovém limitu.

Ale nezapomněla na něco? Měla špatný pocit, že ano. Chviličku se zastavila a v duchu všechno znovu probírala. Žiletka! K sakru! V duchu si nadávala. Z taštičky na make-up vytáhla novou a vrátila se do koupelny. Než se pokusila mu břitvu vložit mezi palec a ukazovák, namočila ji ve srážející se krvi na podlaze. Jeho prsty už samozřejmě dávno nebyly schopné ji sevřít. Při třetím pokusu zaklela a vzdala to. Sledovala, jak mu drží na prstech a pak padá do kaluže krve. To by mělo stačit, usoudila. Vrátila se do pokoje, sundala latexové rukavice a vložila je do tašky. Naposledy se rozhlédla a v duchu si znovu prošla všechny kroky. Na nic nezapomněla, nic nepřehlédla. Z tašky vytáhla malého medvídka a hodila ho na postel. Popadla tašku, obula si boty a rukou obalenou rukávem bundy otevřela dveře. „Adiós, Méďane,“ zašeptala, když za sebou zavírala. Cedulku „Nerušit“ těsně předtím pověsila na kliku zevnitř.

KAPITOLA DRUHÁ

Sebevraždy. To je riziko tohohle povolání. Asi si myslíte, že jako polda se s nimi setkávám neustále, ale i tak, vždycky mě rozhodí. Mám pro ně pochopení. Jak pro ty, kteří tak ukončí svůj život, tak pro ty, kteří tu po nich zůstanou. Věřte mi nebo ne, není to tak dávno, sám jsem nebyl daleko od podobně zoufalého činu. Srdce se mi sevřelo, když mi šéf, Ken Woods, zavolal.

„Našla se mrtvola v tom fajnovém hotelu na Knightsbridge. Hotel La Reymond. Nějaký bankéř v penthouse apartmá. Údajně je to Nigel Baxter, sedmačtyřicet. Vypadá to jako sebevražda.“

„Proč sebevražda?“

„Podříznutá zápěstí,“ pronese Woods bez emocí. „Pokojská ho právě našla v koupelně ve vaně plné krve.“

Zavěsím, otočím auto do protisměru a jedu tam.

Když dorazím do hotelové haly, pokojská pláče. Pochopitelně vypadá otřeseně. Za takový sračky jí tady neplatí dost peněz. Když už jsme u toho, ani mně ne.

„Já…. Já ho najít dneska ráno.“

Východoevropanka, ten přízvuk poznám.

„Jak se jmenujete?“

„Irena,“ popotáhne a utře si nos do rukávu.

„Ireno, mohla byste mi říct, jestli na dveřích apartmá visela cedulka ,Nerušit‘?“ Mluvím na ni pomalu a vlídně, jak to jen jde, chudák holka vypadá, že každou chvíli zkolabuje.

„Ne… ne, pane, nebyla tam. Já koukám… pak jdu vevnitř.“

Pokývám hlavou, poznamenám si pár slov. Vedle pokojské postává manažer a tváří se důležitě, ale možná mu křivdím. Vždycky si názor na lidi udělám moc rychle. To je další nepříjemný důsledek mé profese. Jmenuje se Martin Spencer. Pěkně nudné jméno pro tak načančaný hotel.

„Cena běžného dvojlůžkového pokoje v tomto zařízení se pohybuje kolem šesti set liber,“ sděluje mi, jako by mi ta informace k něčemu byla.

„Za noc?“

Podívá se na mě jako na blbečka.

„Za noc. Ano. A penthouse vyjde asi na tři tisíce.“

Obočí se mi přesune až na čelo. Za takovou pálku bych čekal, že mi postel ustele Angelina Jolie.

„Byl u vás pan Baxter častým hostem?“

„Ne,“ odsekne, „nejsem si toho vědom, ale máme širokou klientelu, detektive, a já neznám všechny hosty osobně. Podívám se do záznamů, jestli už tady někdy byl.“

To by se hodilo.

„Víte, jestli pan Baxter přijel sám?“

„Ano. Podle recepčního přijel sám a nikdo se nenahlásil jako jeho host.“

Pokojská vypadá, že se každou chvíli pozvrací. Raději se jí rychle zeptám, v kolik hodin vešla do pokoje, a ona se koukne na manažera, jako by ho žádala o povolení promluvit.

„Myslím… kolem jedenácté,“ říká nervózně.

Teď je 11:38. Baxterovo tělo hlídají dva strážníci, tak pokývám hlavou a zamířím k výtahu. Bože, doufám, že na nic nesahali.

Když vystupuju z výtahu, zapípá mi telefon. Ihned tuším, kdo by to mohl být, a nemýlím se: Shirley. Moje internetová holka. Potkal jsem ji online před pár dny. Už týden si posíláme kyberprostorem sladká slova. Většina ženských, co jsem potkal od té doby, co jsem začal se svým internetovým pátráním po štěstí bez Rachel (jestli ta možnost vůbec existuje), byla fascinovaná tím, že chodí s poldou. Vlastně s policejním detektivem. Některým to možná připadalo sexy. Ale našla se i taková, nebo možná dvě, které moje kariéra vyloženě vadila. Představa nekonečných hodin v práci, šicht a emocí, které jdou ruku v ruce s tím, jak makáte na vraždách, násilnících, pedouších a šmejdech z povolání.

Rachel moje povolání nevadilo. Věděl jsem, že s ní strávím zbytek života. Měla se stát matkou našeho dítěte. Našich dětí. Ale vzali mi ji. Byla tu, měli jsme krásný život, a najednou byla pryč. Konec. Hotovo. Ten sráč, co zmasakroval její motorku, dostal dva roky. Zabití z nedbalosti. Já a její rodina jsme dostali doživotí. Doživotí bez Rachel. A bez toho malého, co v sobě už deset týdnů nosila.

Vzkaz od Shirley si nepřečtu a ve chvíli, kdy vstupuju do pokoje 106, už o něm skoro nevím. Když vejdu, ucítím pach smrti a parfému. Mám silně vyvinutý čich. Rachel říkávala, že bych ucítil vrabčí prdnutí na deset kroků.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ