Tato kniha vychází ve spolupráci s Viking, imprint Penguin Publishing Group, division Penguin Random House LLC.

A Double Life

Copyright © Flynn Berry, 2018

Translation © Dana Konvičková, 2018

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2019

ISBN epub 978-80-7565-614-8

Robin Dellaboughové a Jonu Berrymu

.

Po každé válce

musí někdo uklidit.

– wisława szymborska

„Začátek a konec“

Část první

DOMA

1

V parku se z odbočky vynoří muž. Když se objeví, zastavím se. Vřesoviště jsou dnes klidná a spočívají pod temnými sněhovými mraky. Na pěšině, kde koruny dubů tvoří nad hlavami tunel, jsme sami.

Muž má na sobě klobouk a vlněný kabát se zvednutým límcem. Když se zastaví, aby si zapálil cigaretu, jsem dost blízko na to, abych viděla, jak se mu z rukavic vynoří klouby prstů. Obličej mu zakrývá krempa klobouku.

Pes je někde za mnou. Nevolám ho, nechci, aby to ten muž slyšel. Nad hlavami nám prolétnou vrabci mířící do dubů, táhne je to do jejich větví jako magnet. Zapalovač mu ne a ne chytnout. Jak se o to opakovaně pokouší, kov mu pod prsty ocelově drhne.

Prosmýkne se kolem mě Jasper, chňapnu mu po obojku, ale nechytím ho a skoro při tom ztratím rovnováhu. Zapalovač se konečně rozžehne a muž podrží nad jeho plamenem špičku cigarety. Muž si strčí zapalovač do kapsy a natáhne ruku k psovi, aby si ho mohl očichat. Jasper zakňučí a muž se vůbec poprvé podívá mým směrem.

Není to on. Volám na Jaspera a napjatým hlasem se tomu muži omlouvám. Cestička je tu úzká, budeme se míjet jen těsně. Ještě jednou si ho pořádně prohlédnu, abych si byla jistá. Pak popadnu psa a spěchám směrem k domům a lidem na Well Walk. Přála bych si, aby to byl on a abych namísto toho hledala ten správně velký klacek a sledovala ho někam do lesů.

Poslední tři dny, od návštěvy detektiva, to bylo nějak takhle. Viděla jsem ho úplně všude.

Minulý čtvrtek večer jsem přišla domů z práce a ještě v kabátu jsem si začala napouštět vanu. Zatímco se plnila vodou, přivítala jsem se s Jasperem a pomazlila mu čupřinu na hlavě. Jeho srst vždycky voní po čerstvém kouři – jako by se zrovna válel někde u táboráku. Nalila jsem si skleničku bílého vína a u linky ji vypila.

V koupelně jsem si nabrala hrst voňavé relaxační soli a nasypala ji do vody. Poslala mi ji kamarádka Nell, protože prý pomáhá od napětí a bolesti. A já jsem po práci vždycky celá bolavá a rozlámaná. Svlékla jsem se a zaposlouchala se do zvuků tekoucího kohoutku v tichém bytě. Dveře do koupelny jsem nechala otevřené, protože za mnou občas přichází můj pes, který se rád uvelebuje u vany.

Ponořila jsem se pod hladinu a užívala si ten pocit, kdy vám tělo pohlcuje voda. Pomyslela jsem si, že bych měla Agnes doporučit masáž na tu její artritidu. Ale pak jsem si řekla, že bych nemusela chvilku myslet na svoje pacienty. Pomohlo by jí to ale taky od té její osamělosti. Ramena jí vždycky zjihla klidem, když jsem jí kontrolovala srdce, a celá se pod mýma rukama uvolnila – jako by vstřebávala blahodárný dotek.

Ležela jsem tak, že mi z vody koukal jen kousíček obličeje – tak akorát, abych mohla pohodlně dýchat. Voda mi smáčela tváře a bradu. K večeři si dám těstoviny s pestem, rozhodla jsem. Přes vazkou tekutinu ke mně dolehl tlumený zvuk. Zvedla jsem hlavu a z uší mi crčela voda. Někdo zvonil.

Moje objednávka, konečně, pomyslela jsem si. Ta knížka měla dorazit už před dvěma dny. Celá vlhká jsem na sebe hodila mikinu a tepláky, zavřela Jaspera v bytě a seběhla dolů po schodech.

Než se dostanete ven na ulici, musíte přes dvoje dveře. Když jsem si uvědomila, kdo to zvoní, byla jsem už v chladném prostoru nicoty mezi nimi. Nebyl to poslíček. Vnitřní dveře se za mnou zabouchly. Když jsem otevřela ty druhé, zvedala už ona žena svůj odznak. „Můžeme si na chvilku promluvit, Claire?“

Následovala mě nahoru po schodech, zdálo se to jako věčnost. Prsty jsem měla úplně ztuhlé a nedařilo se mi odemknout. Jasper ji hned vítal a nabízel jí svoje aportovací lano. Pod mikinou jsem byla úplně nahá, tak jsem ji usadila na gauč a vydala se najít podprsenku.

Když jsem se vrátila, měla ve tváři docela neutrální výraz. Bylo mi ale jasné, že už si celý pokoj důkladně prohlédla. Říkala jsem si, k čemu asi došla a jestli třeba očekávala něco horšího, vezmeme-li v potaz, z jakých poměrů pocházím. V místnosti bylo hřejivé teplo a rozsvícené lampičky. Na policích ležely knížky, lednička posetá lístky a pozvánkami, nad krbem visel věnec s cesmínou. Nejspíš si myslela, že jsem si na to všechno vedla dobře.

Anebo si všimla otevřené lahve vína na lince. Psa, který je křížencem německého ovčáka, a všech těch bezpečnostních zámků, co mám na dveřích. To jenom doma, chtěla jsem jí říct. Venku zas tak opatrná nejsem. Po nocích se procházím venku se sluchátky na uších. Občas se mi stane, že usnu v taxíku, tedy zas tak často ne, abych byla upřímná.

„Jak se jmenujete?“ zeptala jsem se jí.

„Detektiv inspektor Louisa Tiernanová,“ řekla a sundala si z krku šálu. Její hlas byl jasný a hovořila s patrným irským přízvukem. Soused nade mnou zastavil vodu a v trubkách to zaburácelo. „Někdo ho viděl,“ pronesla do ticha.

„Tady?“

„V Namibii.“ Detektiv inspektor Tiernanová tleskla dlaněmi do kolen, ale dál nepokračovala. Nerozuměla jsem tomu, proč za mnou vlastně přišla. To nebyly žádné novinky. Takových zpráv už byly tisíce.

„Proč tomu tentokrát věříte?“

Podala mi starou fotografii mého otce, na níž drží stříbrnou placatku s gravírovaným erbem. „Tohle si váš otec koupil před čtyřiceti lety v obchodě v Mayfairu. Je mu něco přes šedesát, vysoký asi šest stop a anglicky mluví bez jakéhokoli přízvuku.“

„Zatkli ho?“

„Spojujeme se s Interpolem,“ řekla. Vypadala tak na čtyřicátnici, takže když se to stalo, byla v pubertě. Určitě o tom případu musela slyšet. Ve zprávách se o tom mluvilo celé týdny. A od té doby jen získal na slávě. První lord, kterého od osmnáctého století obvinili z vraždy.

„Na co čekají?“

„Dáme vám vědět, pokud bude vzneseno obvinění,“ řekla. Napadlo mě, jestli ji překvapilo, že ten případ po takové době vyšetřuje právě ona.

„Kdo vám řekl o té placatce?“

„Náš zdroj si přeje zůstat v anonymitě,“ odvětila. Asi aby se vyhnul trapnému odhalení toho, že se třeba náhodou zmýlil. Můj otec je nezvěstný už šestadvacet let. Za tu dobu ho už údajně viděli všude možně ve světě a fóra jsou plná dlouhých popisů setkání s ním.

„Doufáme, že nám budete moci potvrdit, zda se skutečně jedná o něj,“ řekla. Potřebovali ode mě vzorek DNA. Detektiv mi začala vysvětlovat celý proces. Mokré vlasy se mi vlhce vpíjely do mikiny. Myslela jsem na vanu, co na mě čekala napuštěná ve vedlejší místnosti. Pokud nenechám vodu stát moc dlouho, mohla by být pořád ještě teplá a příjemná na dotek.

Detektiv si nasadila chirurgické rukavice. Otevřela jsem pusu a ona mi přejela vatovou tyčinkou po vnitřní straně tváře. Vzorek pak strčila do sterilní plastové nádobky.

„Omlouvám se za ten dotaz, ale kontaktoval vás otec někdy?“ zeptala se mě.

„Ne. Samozřejmě že ne.“ Závěsy za ní byly roztažené, takže jsem oknem viděla na vánoční stromeček v bytě naproti přes ulici. V puse jsem pořád cítila pachuť té gumové rukavice. Chtěla jsem se zeptat, jaké budou její další kroky, co dalšího bude ještě potřebovat.

Když odešla, vypustila jsem vanu, vysušila si vlasy a převlékla se do teplejšího oblečení. Dala jsem vařit vodu na těstoviny a otevřela si k nim skleničku dobrého pesta. Nebyl žádný důvod k tomu se dobře nenajíst, nepodívat se na něco v televizi a nejít se vyspat. Nebylo třeba měnit plány, protože to prostě nebyl on. Stejně jako to nebyl on ani nikdy předtím.

Ačkoli ta placatka je věc, které by se jen tak nevzdal, byla to vzpomínka na Clermont Club. Cvaknutí zapalovače, opřít si hlavu do křesílka, cigaretka v koutku úst a partička karet.

Je hédonista. I proto jsem tak naštvaná – celou tu dobu, určitě i zrovna teď, si to někde náramně užívá.

+++

Naposledy jsem svého otce viděla o víkendu před tím útokem. Vzal mě do Luxarda v Notting Hillu. Koupil mi zmrzlinu obalenou v kokosu, takže vypadala jako sněhová koule. On sám si dal mátovou. Dali mu k ní ještě červeno-bílé lízátko, které jsem dostala já.

Někdo se na mě toho dne zlobil, asi nějaká kamarádka ze školy. Už si vůbec nepamatuju proč, ale pořád vím, jak moc to na mě tenkrát dolehlo, jak mě to ranilo a jak důležité pro mě bylo, že jsem mohla být toho dne s tátou.

Častokrát jsem si to pak přehrávala v hlavě. Táta v černém obleku proti zeleně pruhovaným zdem. Na hřbetu ruky měl škrábanec – co se mu stalo? Zranil se v průběhu příprav? Na jednom z fór jsem se dočetla, že policie u něj v bytě našla vydlabaný meloun. Když jsem si to přečetla, začala jsem si představovat, jak ukládá meloun na kuchyňskou desku a ryje do něj – hlouběji a hlouběji, jako by se snažil přijít na to, jak mocně a jak moc velkou silou musí máchnout. Asi se to zdá absurdní, ale možná ne o moc absurdnější než to, co se opravdu stalo. Nastal třeba moment – když dlabal meloun a vyndával dužinu, nebo když vcházel do našeho domu – kdy mu došlo, co to vlastně dělá? Nenapadlo ho v tu chvíli, že by to dělat nemusel?

Všechno jsem si to procházela, jeho práci, koníčky, zájmy. Hledala jsem vodítka a varování. Měl rád býčí zápasy, kdysi vzal na jedny v Madridu i mámu. Mělo nás to tehdy znepokojovat?

Taky se někdy díval na horory, ale jen na ty s dobrým hodnocením, prostě ten typ hororů, které asi zhlédne většina lidí. Pokud vím, nijak je nevyhledával. Říkával mi, že se těch filmů nemusím bát, vysvětloval mi, jaké tam používali zvláštní efekty a že všechna ta krev není skutečná.

Teď mi to všechno připadá jako varování – ale tak by to vypadalo vždycky. Vyberte si u člověka několik zvláštních libůstek, vzpomeňte na pár opravdu špatných dní, co měl, a můžete si kolem toho vybudovat fungující teorii. Mohli byste udělat totéž i u mě. Třeba fakt, že jsem se s tím ještě nesrovnala, by jistě poukazoval na to, že je se mnou něco špatně. Je mi třicet čtyři let a jsem doktorka s praxí v Archway. Ta věc už by mě neměla nijak ovlivňovat, ale přesto jsem se jí nikdy tak úplně nezbavila. Je to, jako když žijete v zemi, která zažila válku. Občas zapomenete, ale jindy, za úplně normálního dne, jste za denního světla cestou do práce tak vystrašení, že ani nemůžete dýchat; a někdy jste zase úplně bez sebe, že se to na vás najednou sesypalo, a snažíte se pochopit, proč k tomu došlo a jak to dát zase do pořádku.

Ale on to plánoval. Toho večera nakráčel do našeho domu v rukavicích a s ocelovou trubkou v ruce. Pilou si trubku seřízl, aby byla tak akorát, a dole ji omotal izolační páskou, aby mu neklouzala ve zpocené dlani.

Možná si tu zbraň připravil ještě předtím, než jsme spolu byli v Luxardu. Myslet na to setkání pro mě není snadné. Ani ne proto, že si říkám, jestli jsem ho nemohla zastavit. Bylo mi osm. Ale celá ta scénka působí až groteskně. Děvčátko, které si od něho bere červeno-bíle pruhované lízátko. Jako by ze mě v tu chvíli dělal komplice.

2

Rodiče se poprvé setkali jedné sobotní noci roku 1978 v hotelu Langham. V hotelové restauraci měli rohové sedačky a na stěnách sametové panely. U každého stolečku byla malá lampička s červeným stínítkem. Oba tam tenkrát přišli s někým jiným. Máma a její snoubenec, Henry, se hádali a seděli proti sobě s tvářemi zabořenými v rozměrných jídelních lístcích.

Její spolubydlící se chystali na párty v Covent Garden a pak do klubu Annabel’s. Sledovala je, jak se připravují. Seděla na posteli, když si Christy žehlila vlasy a Sabrina se soukala do vínově červených sametových kozaček, které jí sahaly až do půlky stehen a nechávaly tak mezi sukní a svým vrškem jen pár centimetrů holé kůže.

„Co myslíte,“ obrátil se Henry k číšníkovi. „Flank steak, nebo hovězí tournedos?“ Faye vzhlédla, aniž by se usmála. Pod stolem se dotkla kolene, smutně oděného do tenounkých silonek. Když číšník odešel, Henry se k ní obrátil, jako by čekal gratulaci za to, jak byl k obsluze milý.

Její spolubydlící asi teď popíjejí levné prosecco a náramně se baví. Sabrina si mne kořen nosu, ostatně jako vždycky, když se směje. Při oblékání si pouštěly Lou Reeda a jí teď ta písnička uvízla v hlavě. Řek jsem, bejby. Projdi se trochu tou divočinou. Faye si bubnovala prsty o nohu. Restaurací se linul tichý jazz. Přemýšlela, kdy naposled se jí stalo, že by někam šla a v uších jí zvonila nějaká melodie.

Objednala si platýse, a když ho přinesli, pomyslela si: tohle nechci. Chci hranolky v nočním autobuse cestou domů, chci být sama.

Naproti se zatím Henry kroutil v křesílku a snažil se nějak zachytit číšníka. Jejich hádka začala už v taxíku. Henry už ji zase zahlcoval výčtem – důvody, proč by měl opustit stávající práci, a důvody proti. Řekla mu: „Vlastně na tom vůbec nezáleží, nebo jo? Nestane se z tebe najednou pilot RAF, nezačneš pracovat jako filmový režisér. Tak jaký v tom bude rozdíl, když prostě odejdeš za prací do jiné banky?“ Nechtěla to říct. On odpověděl: „Ty jsi asistentka. Na tobě ten svět až tak moc nestojí že.“

Zatím ne, pomyslela si. Pracovala jako asistentka vysoce postaveného účetního, ale toužila po zaměstnání v nahrávací společnosti. Pro zaškolování chodila sama čtyřikrát do týdne na různá show napříč Londýnem. Zkontrolovala hodinky. Zatím jenom půl desáté. Zvažovala, jestli by mohla v tomhle oblečení přijít do Annabel’s. Možná, kdyby si nechala kabát. Henry na ni zíral. „Ještě jednu láhev?“ zeptal se. Jaký to má smysl. Neodpověděla.

Objednal Chablis. Jednou mu řekla, že je to její oblíbené. Ale bylo to jen proto, že chtěla být zajímavá a vtipná, nikdy to víno nezkoušela.

Nejsem jako ty, chtěla mu říct. Vyrostla jsem nad hospodou a moje oblíbené pití je rum s kolou. Henry ale samozřejmě tohle všechno věděl. Podezřívala ho, že je hrdý na to, že i přesto ji má rád.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Přední tiráž

Část první

1

2

Část druhá

Část třetí