Děkujeme panu Karlu Pavlištíkovi, který byl autorem první expozice Hanzelky a Zikmunda v Muzeu jihovýchodní Moravy ve Zlíně, iniciátorem vzniku Archivu H+Z a zakladatelem Klubu Hanzelky a Zikmunda.

Doktor Pavlištík nás 5. ledna 1997 seznámil s Miroslavem Zikmundem, takže byl na začátku toho všeho, co jsme za více než dvě desetiletí mohli s pány Hanzelkou a Zikmundem prožít…

Děkujeme také Muzeu jihovýchodní Moravy a Klubu H+Z za každý krok, kterým pomáhají uchovat a šířit dílo a odkaz Hanzelky a Zikmunda.

Fotografie:

Muzeum jihovýchodní Moravy ve Zlíně, Archiv H+Z, Autor: Jiří Hanzelka a Miroslav Zikmund,

str. 2–3, 6–7, 14, 18, 21, 22 (dole), 26–27, 45, 46, 48–49, 50, 53, 54, 89, 108–109, 118–120, 124, 126–128, 138, 143, 148, 158, 162, 167–169, 180–183, 189–191, 195–199, 208–210, 218–219, 226–229, 232–234, 252–253

Muzeum jihovychodni Moravy ve Zlíně, Archiv H+Z, Autor: Karel Pavlištík, str. 240–241

Archiv Petra Horkého a Miroslava Náplavy, str. 22, 74, 124 (dole)

Petr Horký, str. 8–9, 16–17, 18 (dole), 30–31, 36, 38–39, 58–59, 60, 70–71, 78–79, 90–91, 96–97, 98–99, 106–107, 110–114, 136–137, 144–147, 152–157, 170–171, 206–207, 260–263

Jana Horká, str. 10

Miroslav Náplava, str. 16–17, 32–33, 40, 56–57, 60 (dole), 63–65, 68, 74 (dole), 77, 80, 86–87, 88, 100, 216–217, 220, 242–243, 244–247

Miroslav Zikmund, str. 55

Pavel Otevřel, str. 258–259

Pavel Štecha/dědicové, str. 205

Galerie moderního umění v Roudnici nad Labem, Nejedlý Otakar: Ceylon (1910-1911), olej, plátno, v. 97 cm, s. 116 cm, foto: Jan Brodský, str. 178–179

Wikimedia Commons/PD, Otakar Nejedlý a Jaroslav Hněvkovský, str. 176–177

Text © Miroslav Zikmund, Petr Horký, Miroslav Náplava, 2002, 2019

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2019

© PiranhaFilm, s. r. o., 2019

ISBN epub 978-80-7565-641-4

Mirku Zikmundovi,

váženému cestovateli prostorem a časem,

k jeho fantastickým 100. narozeninám

Nápad uspořádat společnou výpravu s Miroslavem Zikmundem jsme poprvé vyslovili někdy v roce 1998. Původně jsme mu navrhli výstup na Kilimandžáro, kam s Jiřím Hanzelkou jako první Čechoslováci vynesli 28. ledna 1948 naši vlajku. Rezolutně odmítl: „Pánové, na Kilimandžáro jsme se vydrápali skoro před padesáti lety! Víte, já jsem se rozhodl, že na některá místa se už vracet nebudu. Za ta léta, která uplynula od našich cest, se hodně věcí změnilo a další návštěva by mně přinesla jenom zklamání. Je lepší uchovat si obraz tehdejší Afriky než se teď fotografovat s Masaji za dolarový poplatek. Na takovou Afriku nejsem zvědav!“

Tehdy jsme příliš nechápali tu nechuť k návratu. Ale s respektem jsme předložili záložní plán – Maledivskou republiku. Krásné souostroví, o jehož historii jsme s Petrem natočili dokument. Podle ministerských úředníků jsme byli první filmaři, kteří se na místo za tímto účelem vydali. Navíc jsme tam objevili dvě potopené lodi! „Z Malediv je to případně kousek na Srí Lanku, kdyby náhodou…“ zkusili jsme přece jen zviklat Miroslavův odhodlaný postoj nevracet se na stará místa.

V roce 1961 se ostrov nazýval ještě Cejlon. Dvojice H+Z o něm po několikaměsíčním pobytu napsala obsáhlý cestopis Cejlon – ráj bez andělů. „Víte, Cejlon byl skutečně výjimečný, až magický. Měl jsem tam hodně přátel. Některé bych vlastně docela rád potkal,“ přiznal zadumaně cestovatel. Džin byl vypuštěn z láhve. A dopadlo to dobře. Za rok jsme se opravdu vydali do srílanských končin. Na Maledivy jsme se zastavili až cestou zpět.

Naše výprava proběhla samozřejmě s vědomím pana Hanzelky, tehdy již bohužel kvůli zlomenině krčků kyčelních kloubů upoutaného na lůžko. „Jedeš tam za nás oba,“ kladl svému nerozlučnému příteli na srdce.

Během pobytu na Srí Lance jsme si ověřili, že na práci v terénu se od dob H+Z nic nezměnilo. Od rána natáčení, fotografování a sbírání reportážního materiálu, večer psaní deníku. „Nemůžeme jít spát dřív, než se dopíše deník! Informace zítra dohledáte, ale emoce, ty už budou jiné!“

Kniha, kterou držíte v rukou, obsahuje útržky z deníků, který si vedl každý z nás, a nabízí tak často k jednomu zážitku různé úhly pohledu. Výstižně to shrnul spisovatel Ludvík Vaculík krátce po vydání knihy. V dopise z 3. června 2002 příteli Zikmundovi napsal: Milý slone! Tvoje knížka se dá číst, kdekoliv se otevře, a co je zajímavé, žes našel dobré spolupracovníky, pěkného jazyka a svižného stylu. Myslím, že kdyby ses byl vracel na tu cestu sám, čehož jsi schopen, byl bys víc vázán svými zkušenostmi, dosavadní povahou i dosavadníma očima, kdežto v souběhu se dvěma společníky je líčení živější a zní aktuálněji. A na druhé straně oni bez Tebe by neměli tolik nejen nápadů, ale ani materiály ku srovnání, k vyhledávání spojů od přítomnosti do historie.

Kromě této knihy vznikl i stejnojmenný dokumentární film, který zaznamenává naše společné putování.

Tím ale spolupráce neskončila. Nedlouho po návratu z Asie jsme se vypravili zachránit pozůstalost po českém mořeplavci a skladateli Eduardu Igrišovi, na Kanárských ostrovech jsme Zikmundovi představili kapitána voru Kon-Tiki, slavného mořeplavce Thora Heyerdahla. Po dalších třech letech práce vznikl dvousvazkový výbor z díla Legenda H+Z a Legenda Z+H, čítající celkem 827 stran. Zatímco já jsem se zhostil úlohy editora knižního výboru, Petr s Miroslavem dalšího tři a půl roku natáčeli životopisný dokument Století Miroslava Zikmunda, jehož knižní provedení (na kterém spolupracoval i Vladimír Kroc) vyšlo v roce 2017.

Když jsme si v únoru 2018 připili na jeho 99. narozeniny, Miroslav tehdy rezolutně prohlásil, že s tvorbou končí, protože, jak mu kdysi řekl výtvarník a básník Jiří Kolář, přišel konečně čas si před smrtí trochu odpočinout. A žádosti o rozhovor bude odmítat slovy, já už nemám odpovídat, ale odpočívat.

Nepředpokládali jsme, že by někdy došlo k dalšímu dotisku. Proč se vůbec vracet? Od vydání naší první společné knihy uplynulo sedmnáct let a od cesty samotné roků devatenáct. Srí Lanka se v mnoha ohledech změnila, leccos z našich textů zestárlo, stejně jako my. Když jsme ale přemýšleli, čím bychom Miroslava při příležitosti jeho neuvěřitelných stých narozenin překvapili, příliš jsme neváhali. Nejenom sloni se dožívají sta let! Něco jsme doplnili a přidali, protože na perlu Indického oceánu jsme se já a Petr od té doby vrátili ještě několikrát.

Když jsme byli před více než dvaceti lety na začátku našeho přátelství, Zikmund i Hanzelka nám říkali chlapci. Postupem let se to změnilo na mládenci a v posledních letech na oslovení pánové. Ale chlapcům se vůbec nebráníme. Po celá ta léta jsme v pravidelných intervalech, několikrát za měsíc, dojížděli do Zlína. O dobrých deset minut se dala cesta do Zikmundovy vily zkrátit nenápadnou brankou porostlou břečťanem v dolní části rozlehlé zahrady u silnice. Miroslav nám od ní nabídl klíč, abychom si nechali vyrobit duplikáty. Úkolu jsem se zhostil já. Od zámečníka jsem odcházel se dvěma novými klíči – jedním červeným, druhým modrým. Když jsem jej předával Petrovi, chtěl jsem výběr nechat na náhodě, i Hanzelka se Zikmundem si házeli tu korunou, tu šilinkem či rupií. Jako kluk jsem před sebe natáhl ruce sevřené v pěsť. Petr bez přemýšlení klepnul na pravici. Hliníkový klíček modré barvy byl jeho. Klaplo to, můj parťák má rád modrou. „Já mám nekuřácký, červený,“ smál jsem se. Na druhou cestu, 22. dubna 1959, totiž H+Z vyrazili ve dvou tatrách 805, za volantem vozu s červeným pruhem seděl nekuřák Miroslav, ten svou poslední cigaretu típnul do písku hned na začátku, na Sahaře. Šoférem vozu s pruhem modrým byl Jiří, tomu se kouření vedle cestování stalo celoživotní vášní. Já s Petrem jsme nekuřáci a můj parťák si kvůli modrému hanzelkovskému klíči určitě nezapálí.

Když se před třemi lety stal novým majitelem Zikmundova panství jeho syn Sáva a Miroslav se odstěhoval k milované životní partnerce Marii do centra města, na které shlížel šedesát let z oken vily na kopci, sundal jsem klíč ze svazku a schoval ho do šuplíku. Ten klíč se pro mě stal symbolem silného přátelství mezi mnou, Petrem a Miroslavem. Za přátelství se prý neděkuje, ale za ta skvělá léta spolupráce a sdílení společné cestovatelské vášně se poděkovat sluší.

Klíč od branky se v šupleti dlouho skrývat nebude. Vyndám ho a vlepím k této kapitole, jen co dostanu první autorský výtisk. Lepší místo pro něj nikdy nenajdu. A jsem si jistý, že ani Petr ne.

A teď už se s námi přeneste do tropického ráje. Máme 6. března roku 2000 a Srí Lanka se probouzí do nového dne…

Budík jsem měl nastavený na třetí hodinu ráno. Pro jistotu. Stejně jsem nemohl nervozitou usnout. Ručička na svítícím ciferníku ukrajovala minutu za minutou bezesné noci. Těžký tropický vzduch čeřila šelestící vrtule větráku a ten v pravidelném rytmu pohupoval moskytiérou nad rozvrzanou postelí. Venku bylo i v noci třicet stupňů, v hotelovém pokoji přímo pod střechou ještě o pár stupňů víc.

Když velká ručička doběhla do pravého úhlu s malou ukazující na trojku, vyskočil jsem, nasoukal se do čistého trika, popadl brašnu s kamerou a seběhl do recepce. Musel jsem vzbudit mladíka, který spal na lavici letní terasy. Ta přes den slouží jako restaurace, v noci se promění v noclehárnu personálu. Rozhodně lepší než v mé podkrovní peci. Rozespalý hoch mi odemkl bránu, aniž se na cokoli ptal.

To už světlomety mikrobusu osvítily temnou ulici a jejich záblesk se odrazil od vln nedalekého moře. Letmo jsme se s řidičem pozdravili a vyrazili.

Ačkoli cesta na letiště v Negombu trvá něco málo přes deset minut, vyjeli jsme s více než hodinovým předstihem. Bylo nutné počítat s několikastupňovou kontrolou vládních vojsk, která se snaží chránit civilisty před možnými bombovými útoky Tamilských tygrů. Ti od sedmdesátých let usilují o vytvoření samostatného Tamilského státu na severu ostrova. Atentáty se staly takřka pravidelnou záležitostí, a ačkoli se rebelující Tygři snaží vyvarovat útoků na civilistech, i tak patří letiště mezi nejstřeženější objekty v zemi.

Kvůli pumovým atentátům samozřejmě výrazně ubylo počtu turistů přijíždějících za krásami Srí Lanky. Zastrašování a sebevražedné útoky mají jen krůček k další z metod teroristických skupin. Výhodným způsobem, jak získat peníze na zbraně, se staly únosy západních turistů, obzvláště Američanů. Amerika, to jsou miliony dolarů. A miliony dolarů znamenají samopaly, řízené střely i trhaviny. Vzhůru do boje! Ve jménu Krišny, Alláha, Krista, Karla Marxe, čisté rasy nebo samozvaného generála Bububu.[1]

„Budeme tady stát dost dlouho, navíc je pondělí,“ prohodil řidič Jozífek, když jsme se zařadili do dlouhé kolony aut před prvním kontrolním stanovištěm. Pomalu jsme popojížděli jako v pražské dopravní zácpě. Když naše auto konečně přišlo na řadu, vyžádal si mladý voják můj cestovní pas, který v rychlosti prolistoval. Mezitím další dva obešli auto s jednoduchým detektorem bomb. V podstatě to byla zrcátka připevněná na tyči. Prostý systém kontroly, zda na podvozku nejsou ukryty trhaviny.

Vedle nás právě prohlíželi opentlenou limuzínu s panenkou na přední kapotě. Nevěsta se ženichem rozezleně gestikulovali. Vojáci požádali řidiče, aby zvedl kapotu auta, což znamenalo strhnutí bohatého zdobení. Svatebčanům se to nelíbilo, ale nezdálo se, že by se dalo s vojáky vyjednávat. Mezitím vrátili Jozífkovi doklady a my jeli dál. Další překážka k letišti byla překonána.

Zanedlouho mě ovanul klimatizovaný vzduch letištní haly. Tamní teplota mi připomínala březnový den v Evropě. Po čtrnácti dnech v tropické prádelně to bylo příjemné osvěžení. Ty dva týdny před příjezdem parťáků jsem se v roli styčného důstojníka nezastavil. Prověřoval jsem kontakty získané od pana Zikmunda a nasával atmosféru míst, kde byl Miroslav už dvakrát, v roce 1961 a 1969. I za tak krátký čas jsem pochopil, proč kouzlu ostrova propadl.

Loudavě jsem přešlapoval ztichlou letištní halou. V ruce kameru připravenou k natočení prvních okamžíků Miroslava Zikmunda na ostrově, které jsem z dlouhé chvíle už nevím pokolikáté čistil objektiv. Do příletu letadla linky AL 106 zbývalo dobrých čtyřicet minut. Posadil jsem se do nepohodlného plastového křesílka a natáhl nohy. Dostavila se trudomyslnost. Co když nepřijedou, co když si to pan Zikmund na poslední chvíli rozmyslel a přijede jen Petr? Myšlenky mi hlavou létaly rychlostí, jaká se zrodí jenom ve fantazii. Ještě v posledním e-mailu, který mi do Kolomba Petr psal, stálo, že je vše v pořádku a přiletí v dohodnutém termínu.

Z očekávaného letu se začali trousit první cestující. Netrvalo dlouho a hala se opět vyprázdnila. Pohledem jsem zkontroloval údaj na informační tabuli. Nemůže být pochyb, letadlo, na které jsem tak netrpělivě čekal, opravdu přistálo. Petr ani pan Zikmund nikde.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Přední tiráž

1. Klíče od branky

2. Velký cestovatelský třesk