DAVID M. BARNETT

FILMOVÝ KLUB OSAMĚLÝCH SRDCÍ

Dospívání bývá obtížné,

bez ohledu na věk.

Postavy v tomto příběhu jsou smyšlené.

Jakákoli podobnost se skutečnými osobami,

živými či mrtvými, je čistě náhodná.

Copyright © David M Barnett 2018

Translation © Jana Žlábková, 2020

Original English title: THE LONELY HEARTS

CINEMA CLUB

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2020

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-201-3 (ePub)

ISBN 978-80-7593-202-0 (mobi)

Věnováno mamince.

Díky za všechno.

Pomohla jsi mi stát se tím, kým jsem.

– 1 –

ŽENA V OKNĚ

(1944, režie Fritz Lang)

Chce vypadat jako Lauren Bacallová.

Tedy alespoň tak to bylo původně v plánu. Krvavě rudá rtěnka, svůdný pohled a na vlasech prvotřídní lokny, to podlomí nohy každému muži. Ale nakonec Jenny Ebertová vypadá jako zmoklá myš. Čtyři hodiny v narvaném vlaku a třicet minut stání v intenzivním dešti se na jejím vzhledu femme fatale významně podepsalo. Večerní modré šaty z hedvábí, které koupila za hubičku v charitativním obchodě nedaleko domova a do kterých se nasoukala jen se značnou námahou, se podivně nadzvedly a na těch nejméně vhodných místech se na nich vytvořily faldy. Jenny má navíc pocit, jako by se šaty v dešti srazily a ona se z nich pomalu začíná zase vysouvat. Cítí, jak ji boty, pro jaké by každá žena zemřela, pomalu sadisticky zabíjejí. A mlžný oblak laku na vlasy, jímž se snažila zpevnit vlasy upravené do stylu Hitchcockových blondýn, se postupně mění v chemické potůčky, které jí stékají po čele a do očí.

Jenny se zadívá na zavazadla ležící na zemi. Napadne ji, že by z nich mohla vylovit deštník nebo pláštěnku. Ale udělala by něco takového Bacallová? Ne, neudělala. Kolem té by se nejspíš točil tucet mužů bojujících o poctu držet nad její hlavou deštník. Jenny se rozhlédne kolem sebe, ale na betonové ploše před železniční stanicí Morecambe není na dohled žádný Humphrey Bogart. Postávají tam jen malé hloučky studentů čekajících na pár kufrů a krabic s hrnci, toustovači a knihami. Ti, jimž se nepoštěstilo mít rodiče, kteří by je odvezli přímo před budovu koleje, případně ti, kteří už mají jako studenti vyšších ročníků na koleji vybudované doupě.

Jenny je pozoruje. V duchu se ptá, jestli mezi nimi najde nové přátele. Dívá se na skupinky rozdělené podle kmenové příslušnosti na vyznavače gotického stylu a stylu emo, na samotáře, na podivíny. Postupně je v hlavě všechny škrtne a rozhlíží se v naději, že spatří někoho podobného, jako je ona. Někoho takového, jako je ona teď. Někoho, s kým by si rozuměla nová Jenny, která hledá bezva lidi milující večírky a vyznávající ležérní styl a uvolněnost. Což jí něco připomene. Otevře malou černou kabelku, jež jí visí přes rameno, a vytáhne balíček gauloisek a zapalovač Zippo. Důležité je věnovat pozornost každému detailu. V podstatě ani nekouří, ale snaží se trénovat, aby se při prvním potáhnutí nezakuckala. S co největší možnou nonšalancí vytáhne cigaretu z balíčku, zlehka ji vsune mezi krvavě rudé rty a přiloží k jejímu konci zapalovač.

Zippo je podle reklam větru i dešti odolný – a opravdu, i teď z něj vyšlehne plamen, stejně chladný a namodralý, jako je ona. Ale cigareta je už moc navlhlá a nereaguje, jen se ještě víc namočí, když před Jenny prudce zastaví taxík a pneumatiky vyšlou jejím směrem spršku dešťové vody z louží před nádražní budovou. Jenny se rozhodne dát cigaretě ještě jednu šanci. Potáhne tak silně, že se cigareta skutečně váhavě rozhoří. Jenny se z toho dýmu rozkašle. Řidič stáhne okénko u sedadla pro spolujezdce, nakloní se k ní a přejede ji pohledem. „Když tu budete takhle stát, uženete si smrt.“

„Jo,“ zalapá Jenny po dechu a z nosu jí kape voda z louže. Ještě jednou se rozkašle tak silně, až má pocit, že se každou chvilku pozvrací. „Ale vy za to nemůžete.“

„Potřebujete se dostat k univerzitě, že jo?“ Řidič je statný čtyřicátník a jak si prohlíží Jenny, sklepává drobečky právě pozřeného pečiva z břicha, které se vzdouvá pod košilí tak mocně, až hrozí, že uletí knoflíčky. „Sice si pod sebou podřezávám větev, ale poradím vám, ať počkáte na minibus, který tu bude za pár minut a doveze vás přímo ke kolejím. Pro studenty je zdarma.“

„Já nebydlím na koleji,“ opáčí Jenny a otevřeným okýnkem mu podá kousek papíru s adresou svého nového domova. „Tedy zatím ne. Musejí dostavět jeden obytný blok kolejí, a dokud ho nedokončí, budu bydlet tady.“

V tu chvíli si uvědomí, že je moc upovídaná. Jenny Ebertová, máš být smyslná a záhadná. Smyslná a záhadná.

Řidič se zadívá na papír a pak pokrčí rameny. „Tak jo.“ Sáhne pod palubní desku a zatáhne za páčku. Kufr se s cvaknutím otevře. „Dám vám ty věci dozadu.“

Jenny se dívá, jak se kufr plní jejími zavazadly, a náhle popadne zelenou sportovní tašku a přitiskne ji k tělu tak rázně, až se ozve zacinkání kovových poutek. „Tu chci mít u sebe,“ prohlásí.

„Rodinný stříbro, co?“ zasměje se řidič. „Tak vás tam odstěhujeme.“

Jenny usedne na zadní sedadlo, protože přesně to by udělala Bacallová. Neseděla by vpředu, dokonce ani ve stařičkém voze Vauxhall Astra. Měla totiž úroveň. Řidič se nasune na své místo a stiskne tlačítko tachometru na přístrojové desce.

„Zatraceně hnusný počasí,“ prohlásí.

Na desce vedle tachometru vidí Jenny doklad s licencí a ošuntělou fotografií, na které taxikář vypadá, jako by ho honila policie na útěku z vězení. Pod ní je jeho jméno. Kevin O’Donnell.

Jenny se dívá okénkem na houf dívek v pruhovaných punčocháčích, které mají na různých místech obličeje piercing. Modré a růžové vlasy jim padají na ramena zahalená do uniformních černých triček. Kevin vyjede od nádraží a řekne: „Vyrazíte dneska večer do hospody na drink? Pivní koktejl a štamprli likéru z černýho rybízu. To přece pijou studenti, že jo? Nastupujete do prváku? Já jsem na univerzitu nikdy nechodil.“

Jenny si povzdechne, protože jí dojde, že jízda se zjevně neobejde bez konverzace. Když Kevin řadí, zadívá se na jeho masivní paži, na níž je vytetováno jméno MOIRA vinoucí se kolem srdce, z něhož kape krev. Zajímalo by ji, jestli ho tam má proto, že Moiru miluje, nebo ji naopak nenávidí, protože mu zlomila srdce. Otočí hlavu a zadívá se zadním okénkem na hejno racků, kteří s hlasitým křikem vzlétají z černé břidlicové střechy ošuntělého hotelu. „Jdu do druháku. Ale na univerzitě v severním Lancashiru jsem nováček. Rok jsem studovala v Loughborough a teď jsem přestoupila sem.“

„V Loughborough jsem nikdy nebyl,“ prohlásí mírně opovržlivě Kevin a zabočí k nábřeží. „Střední Anglie, kousek na východ, že jo? Tam to neznám. Středozemí mi vždycky připadalo příšerně nudný. Není ani takový, ani makový. Proto jste odešla? Příliš velká nuda?“

„Příliš blízko domova.“ Moře je ještě daleko a Jenny ho nevidí přes temný pruh mokrého písku, který se táhne za modrým železným zábradlím, na němž červeně září záchranné kruhy.

Řidič přikývne. „Dál od mámy a táty. Co ti dva provedli, že vás tak naštvali?“

„Příliš mluvili,“ řekne Jenny, protože přesně tak by odpověděla femme fatale.

Zjevně to zabralo, protože Kevin dlouho mlčí, ale pak ukáže směrem k okénku spolujezdce. „Vidíte tu sochu? Eric Morecambe.“ Začne si monotónně pobrukovat. „Ať svítí slunce, tý da dá. Ať aspoň chvíli svítí, tý dá. A co vlastně studujete?“

Jenny natáhne krk, aby viděla černou sochu rýsující se proti šedé obloze. Pravá ruka komika jako by se snažila sáhnout si někam za ucho, zatímco levá noha se snaží nakročit dopředu. Po chvíli výjev mizí z dohledu. „Filmovou vědu. Doufám, že se specializují na film noir.“

„Film noir,“ opáčí s obdivem řidič, ale Jenny si není jistá, jestli si z ní spíš neutahuje. „To zní úžasně. Ale jak už jsem říkal, nikdy jsem nechodil na univerzitu. Nebyl jsem dost chytrej. Co je ten film noir? Nějaký francouzský umění?“

„Kriminální filmy ze čtyřicátých a padesátých let. Některé jsou ze třicátých. Většinou americké, britských bylo jen pár.“ Náhle pocítí mírný nával paniky, protože si uvědomí, že zamířili na prázdnou opuštěnou silnici. Nevzpomíná si, že by ji viděla, když se tu byla před časem podívat. „Kudy to jedeme?“

„Po staré silnici podél pobřeží. Co postavili obchvat, už ji nikdo nepoužívá. Ale minulý měsíc došlo k sesuvu půdy a polovina příjezdový cesty k vašemu novýmu domovu se zřítila do moře. K domu se dostaneme jenom tudy. Budeme tam za deset minut. Takže kriminální filmy, hm? Je zvláštní, že dívku jako vy zajímají tyhle starý věci.“

Po levé straně se táhne pláž, dál a dál, až se v dálce setká s tenkou nití moře. Vlastně to ani není pláž, spíš téměř nekonečné bahnisko. Když sem přijela v létě, aby zjistila, co ji čeká, řekli jí, že po pobřežní silnici jezdí autobus až do města, přímo k univerzitě. Je zvědavá, jací lidé v tom domě bydlí. A také, zda si s nimi bude rozumět.

„Takový mládě jako vy si to tu moc neužije. Nejbližší hospoda je dobrý dvě míle odtud. Teda pokud U Zkřížených klíčů ještě fungujou.“ Sáhne na palubní desku pro vizitku a podá ji Jenny. SANDPIPER TAXI. Pak se chvíli přehrabuje v úložném prostoru na dveřích auta, který doslova přetéká použitými papírovými kapesníky a obaly od čokoládových tyčinek. Nakonec vyloví propisovačku s okousaným koncem.

„To jsme my. Napište si dozadu moje jméno. Kevin. Až budete vy nebo vaši kamarádi potřebovat odvézt do města na mejdan, zavolejte. Chtějte mě. Udělám vám zvláštní cenu a dostanete se domů pohodlně a bezpečně.“

Taxi zpomalí a potom zastaví u okraje dlouhé opuštěné silnice. „Omlouvám se, ale dál už jet nemůžu,“ řekne Kevin.

Když vyloží zavazadla z kufru, zůstane Jenny stát na úzkém nerovném chodníku plném puklin a písečných map. Cítí slaný mlžný opar linoucí se od Irského moře. Drobné kapky odrážející se od střechy stařičké Vauxhall Astry ji bodají do tváří a rtů. V duchu si říká, že vlastně neví, jestli slaná voda urychluje stárnutí, nebo ho naopak oddaluje. Kdyby tam stála hodně dlouho a čelila vzdouvajícím se vlnám, zestárla by o hodně dřív, nebo by jí bylo navždycky devatenáct? Má absurdní pocit, že za zády cítí skličující tíhu země, jak se zvedá směrem ke starému domu nahoře. Jako by v mdlém říjnovém slunci deroucím se skrze dešťové mraky měl i stín svou vlastní hmotnost. Zplihlé blonďaté vlasy jí lemují obličej jako mokré provázky. Jenny se zatváří spiklenecky a řekne: „Je to tím, že se v tom starém domě dějou nekalé věci? Příběhy, které lidé vyprávějí jen šeptem? Vsadím se, že v noci byste mě nedovezl takhle blízko.“

Kevin strčí bankovku od Jenny do kapsy košile, podá jí hrst drobných a zamračí se. „Kdepak, zlato. No teda, asi to tak není. Je to místo jako každý jiný. Prostě už jen nemůžu jet dál, protože příjezdová cesta je poničená. Pomůžu vám ale vynést ta zavazadla nahoru.“

Jenny si přitiskne k hrudi sportovní tašku. Kevin se pousměje. „Samozřejmě kromě rodinnnýho stříbra. Nebo je tam možná hromada peněz. Studium na univerzitě dneska stojí majlant. Za mých časů dostávali lidi stipendia, ale já na univerzitu nikdy nechodil.“ Poklepe si silným ukazováčkem na spánek. „Prostě to tam nemám.“

Jenny vystoupá po schodech, zastaví se, aby popadla dech, a vzhlédne k domu v novogotickém stylu. Možná ho nechal postavit nějaký bohatý viktoriánský majitel mlýnu nebo uhelný magnát, který chtěl mít výhled na rozbouřené moře. Masivní kameny, z nichž je dům postaven, vlivem přírodních živlů potemněly a na závětrné straně vypadají, jako by byly úplně černé. Nad dvojitými, větrem ošlehanými dveřmi se tyčí portál s úzkými okny, jimiž je vidět točité schodiště procházející čtyřmi patry. Nalevo ční vysoký štít. Jeho vrchol zdobí velká a mírně asymetrická kamenná květina. Napravo je kulatá věžička usazená nad širokým arkýřovým oknem, kolem něhož je několik čtvercových zamřížovaných okének.

Jenny v jednom z nich spatří ženu.

Stojí napůl skryta za těžkými závěsy, ale Jenny vidí úzký obličej lemovaný světlými vlasy. Je oblečena do černých šatů upnutých ke krku, na němž září šňůra perel. Shlíží dolů na Jenny, která pocítí záplavu sebevědomí a zvedne ruku, aby si uhladila vlasy rozfoukané větrem. Když se znovu podívá do okénka, žena tam už není.

Kevin položí zavazadla před velké vstupní dveře. „Říkala jste, že tu budete jen chvíli, že jo?“

Jenny přikývne. „Do doby, než otevřou nový blok studentských kolejí.“

Kevin ukáže na vizitku, kterou Jenny drží v ruce. „Takže si pamatujte, že jsem vám k službám. Na Kevina se můžete vždycky spolehnout.“ Pak o krok ustoupí, zadívá se na dům a zavrtí hlavou. „Budete se tady mít skvěle. Najdete si nové přátele, po večerech budete pařit. Nádhera. Já jsem nikdy...“

„Nikdy jste nechodil na univerzitu,“ řekne Jenny. „Já vím.“

Kevin přikývne. „Jo. Tak se mějte!“

Jenny se dívá, jak Kevin schází po kamenných schodech, nasedá do auta, otáčí se a odjíždí po opuštěné silnici. Dívá se za ním, až namísto taxíku vidí jen maličkou tečku na dlouhé rovné prázdné cestě, jež odděluje nekonečnou širokou pláž, na které se třpytí mastné louže mořské vody, od rozvlněných dun porostlých vysokou trávou. Na jednom konci je Morecambe, na druhém Silverdale. Mezi tím není nic.

Nic kromě domu sídlícího na vrcholu skaliska, odkud je výhled na silnici a na pláž. Hnízdí tam jako hejno vran. Z dlážděné terasy před domem vede dolů přesně třicet devět schodů, které je třeba zdolat, aby se člověk dostal k zrezavělé bráně a k pobřežní silnici. Vedle brány visí dřevěná cedule. Ta je poničená letitým působením větru, deště i slunce tak, že se jí člověk až bojí dotknout, jak je křehká a tenká, a nápis na ní je už nečitelný.

Jenny se zhluboka nadechne, přehodí tašku přes rameno a vleče zavazadla po štěrkové cestě. V dáli nalevo stojí provizorní plot z oranžových výstražných latěk. Na tom místě náhle končí silnice. Zeje zde černá propast, tři až čtyři metry široká. Od ní se vine cesta prudce dolů kamsi za pozemek. Jenny si v duchu položí otázku, jestli silnici opraví dřív, než se přestěhuje do města na kolej.

Poponese zbytek tašek k těm, které Kevin vyrovnal na široký kamenný schod přede dveřmi. Pak vytáhne z kapsy mobil, ovšem zjistí, že tam není téměř žádný signál. Zastrčí telefon zpátky do kapsy kabátu a zahledí se na starodávný zvonek u dveří, na nichž je připíchnuta vybledlá cedulka v plastovém obalu. Podaří se jí přečíst jen pár slov upozorňujících, že v domě nechtějí podomní obchodníky a nestojí ani o jinou formu nabízení zboží. Jenny napadne, že kdyby se nějaký prodejce dostal až sem, zasloužil by medaili, i kdyby prodal třeba jen štětku na záchod. Chvíli si zamyšleně okusuje nehet u palce a pak udeří jednou silně na dveře.

Klouby ruky vyloudí tupý a téměř neslyšitelný zvuk. Dveře se náhle samy otevřou a odhalí prostornou halu s dlážděnou podlahou. Je to recepce, kterou si pamatuje z léta. Přímo před Jenny stojí široký mahagonový recepční pult, ale nikdo za ním nesedí. Tmavé dveře nalevo i napravo jsou zavřené. Jen jedny dveře za recepcí jsou pootevřené. Vedou do úzké chodby a kousek od nich stoupá schodiště stáčející se doleva.

Nikde nikdo. Jenny se zamračí. Myslela, že tam bude alespoň někdo, kdo by ji uvítal. Ohlédne se k vchodovým dveřím a pak je dojde zavřít. Měly by být odemčené? Chvíli přemýšlí, co dál, a náhle uslyší bouchnutí a změť hlasů ze dveří vpravo. Položí kufry a tašky k pultu, na vteřinu se zaposlouchá a pak vezme za kliku. Je jasné, že za dveřmi někdo je, a tak je opatrně pootevře, aby mohla nahlédnout dovnitř. Jsou tam její noví spolubydlící?

Jenny se zhluboka nadechne. Sem všechno směřovalo, veškeré překážky a zásadní rozhodnutí a pečlivá práce na sobě samé. Nový začátek s novými lidmi a s novou Jenny Ebertovou. Strčí hlavu do místnosti, aby viděla, kdo je uvnitř.

Všichni lidé v místnosti jsou hodně staří a spadají do rozsáhlé skupiny osob, jejichž věk se pohybuje od šedesáti do sta let. Úplně všichni.

Je na správném místě.

– 2 –

MEZI ŽIVÝMI

(1941, režie Stuart Heisler)

„Pod pohovkou je máslový krekr!“

Mladík s černou kudrnatou hřívou a strnulým výrazem ve tváři zvedne ruce do výšky. „Ani náhodou! Ráno jsem luxoval!“

Edna Greyová si povzdechne. Florin je hodný hoch, ale nedokáže se pořádně uvolnit. A snadno se nechá vytočit. Edna vplula do společenské místnosti a usedla na gauč přesně ve chvíli, kdy paní Slaithwaitová ukáže na pohovku a prohlásí, že vidí onen neexistující krekr.

Edna vlídně řekne: „Ona si jen dělá legraci, Florine.“

Florin úpěnlivě sepne ruce a zvolá: „Ale já vážně vyluxoval, paní Greyová! Vždycky vyluxuju!“

„Pod pohovkou je máslový krekr!“ opakuje paní Slaithwaitová, která jako obvykle sedí v křesle u krbu. Její překřížené masité paže spočívají na dlouhých neforemných bavlněných šatech a červeňoučký obličej lemují bílé vlasy podobné chmýří.

Florin vrhne zoufalý pohled na paní Greyovou a padne na kolena před širokou pohovkou, na které sedí Joe, pan Robinson a paní Cantlová, pod jejíž nohy oděné do punčoch pozorně nahlédne. Paní Cantlová se zachichotá. „Óch, ty jsi ale šibal, Florine.“ Pohovka stojí naproti zdobenému krbu, na koberečku s čínským motivem vyvedeným v tlumených barvách. Florin pod ni zasune ruku, chvíli šmátrá a pak prohlásí: „Žádný máslový krekr nikde není, paní Slaithwaitová. Je tam čisto jako v pokojíčku.“

Paní Slaithwaitová si významně odkašle a zaměří svoji pozornost na televizi stojící na dřevěné komodě pod širokým arkýřovým oknem. Edna se otočí na Florina. „Tohle říká pořád. Je to z jednoho televizního pořadu, který je tak starý, že ho nemůžeš znát. Jenom si tě dobírá.“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Přední tiráž

Žena v okně

Mezi živými