Jak oškubat mafiány a zůstat na živu (Ukázka)
Date: 2019-12-12 23:00:00+00:00
Publisher: Pavel Dobrovský – BETA s.r.o.

WILLIAM BOYLE

JAK OŠKUBAT MAFIÁNY A ZŮSTAT NA ŽIVU

Copyright © 2019 by William Boyle

Translation © Tomáš Bíla, 2020

Original English title: A FRIEND IS A GIFT YOU GIVE YOURSELF

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA, s. r. o., 2020

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-203-7 (ePub)

ISBN 978-80-7593-204-4 (mobi)

VĚNOVÁNO KNIHOVNÁM A VIDEOPŮJČOVNÁM,

VE KTERÝCH JSEM STRÁVIL DĚTSTVÍ

Pamatuj, že je vždycky lepší být živý pes než mrtvý lev.

– filosof z motelu v Něco divokého Jonathana Demma

(scénář E. Max Frye)

Dejte lidem vědět, že nejsem mrtvá.

– Lisa De Leeuw v rozhovoru s Richardem Pachecoem

Chodili jsme sem a tam a hledali duchy.

– Conor McPherson, Správný zloděj

Milá Wolfie,
jak se máš? Dům v pohodě? Jak se ti žije v Bronxu?

V Monroe to teď stojí za hovno. Potřebuju cigára. Většinou mívám karton schovanej v mrazáku, ale zapomněla jsem se zazásobit a ven se mi nechce. Moje matka má už opravdu na kahánku. Včera jí bylo devětaosmdesát a už skoro nevidí a neslyší. Na oslavu jejích narozenin jsme si daly čokoládový dortíky, co jsem koupila na benzínce na konci ulice. V jednom kuse mi vykládá o mrtvejch lidech, co sem chodí na imaginární mejdany. Děsí mě s tím.

Pořád vidí nějaký malý děti. Prej spěj na gauči. Stěžuje si, že nechtěj nic jíst. A vaří jim. No, „vaří“ je silný slovo. Chystá jim sendviče s máslem nebo majonézou. Jednou jsem si odskočila do krámu jenom na posraný dvě minuty, a když jsem se vrátila, byly všude po baráku namazaný kousky papíru. Ne chleba, ale papír opatlanej margarínem, a ona mi řekla: „Děti budou mít určitě hlad.“

Dokonce jsem šla do kostela – věřila bys tomu? Dokážeš si mě představit v kostele? Lekla jsem se, že mi při přijímání hostie vzplane v ruce a kněz nasadí takovej ten vyjevenej výraz, jako by se právě setkal s ďáblem. Ani nevím, proč jsem tam šla. Máma občas mívá světlejší chvilky, a to pak vždycky mluví o kostele. Jedna stará bába jí jednou do týdne přinese hostii, a mě tak napadlo, že bych si v tom kostele mohla odpočinout. Možná si i trochu zdřímnout. Jenže jsem si tam vzpomněla na tu lesbickou scénu, kterou jsme točily v tom odsvěceném kostele ve Valley – já byla jeptiška a tebe nalíčili jako na Jane Mansfieldovou. Takže si tak koukám na barevnou vitráž Ježíše v okně nad oltářem a myslím na tohle. Zkurvenej život.

Víš, co jsem nedávno našla? Štůsek tvejch fotek v zelený obálce plný papírů s piškvorkama, který jsme jednou hrály celý odpoledne, když nebylo do čeho píchnout. Ne z L. A. Byli na nich ty tvý hejlové z Floridy. Na čtyřech nebo pěti ten Bobby, smutnej případ, až mi ho skoro bylo líto. Na těch fotkách se tváří, jako by mu někdo utopil celej pytel králíků.

Taky jsem našla utrženej lístek na Stevieho Nickse na Turné bílý holubice. Nejlepší noc v mým životě. Kdybych mohla žít jeden den svýho života pořád dokola jako v tom filmu Na Hromnice o hodinu více, vybrala bych si tenhle. Všechno bylo dokonalý. Nejdřív jsme spolu šly na oběd k Rhondě, pak na manikúru, nechaly jsme si udělat vlasy, daly si drink ve Frolic Room, šly na koncert a skončily jsme v Maxově limuzíně s šampusem. A něco ti řeknu: Fakt si pamatuju, jak tu noc svítily hvězdy. Když zavřu oči, pořád vidím tu noční oblohu, jak jsem se na ni dívala jeho střešním oknem. Úplně kouzelný.

Někdy se za mnou zastav, ju?

S hříšnou láskou

Mo

RENA

BENSONHURST, BROOKLYN

NEDĚLE 11. ČERVNA 2006

Po nedělní ranní mši a pravidelné kávičce u McDonalda s kamarádkou Jeanne se Rena Ruggierová vrací domů do svého bloku na Pětatřicáté ulici. Je to tak zvláštní být z nějakého bloku, cítit se doma jen ve svém bloku a všude jinde, dokonce i v těch sousedních, si připadat jako cizinec. Prožila v tomhle bloku celý život. Vyrůstala v tomhle domě, bydlela tu, když chodila na Brooklynskou univerzitu, a když si vzala Vika, nastěhovali se spolu do horního bytu. Po smrti jejích rodičů jí spadl do klína celý dům. Pro tři lidi byl moc veliký. A ještě větší pro jednoho. Osmašedesát let patřil její rodině – koupili ho osm let před tím, než přišla na svět.

Teď stojí před ním, jak to často dělává, a zkoumá jeho nedostatky. Chtělo by to novou fasádu. To byl projekt, do kterého se Vik zrovna chystal, když ho zabili. Nejspíš bude chtít výměnu i střecha. Veranda je celá rozvrzaná. Sloupky a zábradlí se musí oškrábat a znovu natřít, spousta dřeva bude asi prohnilá. Okna jsou stará a hodně kolem nich táhne. Mohla by ten dům prodat – Číňa-né v téhle čtvrti skupují nemovitosti jako smyslů zbavení –, ale má pocit, že by to byla děsná otrava.

A ty schody! Pořád vidí Vika, jak na nich ležel ten děsivý den před devíti lety. Přesně si vybavuje, jak se na schodech pod ním dělaly malé loužičky krve. Když se zadívá hodně zblízka, ještě dnes najde na betonu místa, kde ho zbarvila navěky. Chudák Vik. Nejspíš se koukal na střechu činžáku naproti přes ulici na holuby, které tam choval a cvičil Zippo, pan domácí. A pak přišel Malý Sal a vytáhl na něj pistoli.

Rena tehdy stála vevnitř u plotny a smažila telecí řízky. Zaslechla výstřel, ale myslela si, že někomu střílí výfuk u auta nebo že si nějací haranti hrají s petardami. Ven se šla podívat až ve chvíli, kdy zaslechla křik, houkání sirén a kvílení brzdících pneumatik. Pamatuje si jako ve zpomaleném filmu, jak od kuchyně procházela chodbou. Ani ve snu ji nenapadlo, že by se něco stalo Vikovi. Vždyť tam jen tak seděl; nebyl ten den v práci. Strachovala se o něj často, ale zrovna ten den nějak vynechala. Chtěli se spolu podívat na zápas a sníst si řízky. Malý Sal byl už dávno pryč, když k Vikovi došla.

Rena si vzpomíná, jak se nad ním skláněla v záchrance, která ho vezla do nemocnice, jak plakala a svírala v ruce růženec. Vik se sice neživil poctivou prací, ale zato měl příjemný hlas a laskavé hnědé oči. Jeho kumpáni mu říkali Gentleman Vik. Vybíral peníze pro Brancacciovy. A byl v tom dobrý. To, co se stalo, nemělo nic společného s jeho prací, byl to důsledek hádky s jedním smradem, klukem jménem Malý Sal, který si chtěl udělat jméno na tom, že sejme někoho zavedeného. Zastřelil Vika, když pil svoje espresso a vedle nohy mu ležel sáček se smaženými cuketovými květy od Francesky ze sousední ulice.

Všichni o Vikovi vědí – vědí, co dělal, i jak zemřel –, ale nikdo se s ní o tom nebaví konkrétně. Nikdo se jí neptá, jaké to je, když vám manžel vykrvácí před očima. Nebo jaký to je pocit, když musíte hadicí smývat krev ze schodů před domem hned poté, co jste pohřbila jediného muže, kterého jste kdy milovala. Brancacciovi se o ni po té smutné události postarali, zaplatili pohřeb, dali jí nějaké peníze, ale od té doby už za ní nikdo nechodí. S ostatními manželkami se nikdy moc nestýkala.

Rena vejde dovnitř a vypne alarm. Ten alarm, to byl Vikův nápad; dali si ho namontovat na začátku devadesátých let, když v bloku vykradli pár bytů. Vik býval často mimo domov a chtěl, aby byla v bezpečí. Sundá si kabát a postaví vodu na čaj, ale pak se rozhodne, že na čaj vlastně nemá chuť, a zase sporák vypne. Hned vedle sporáku je na stěně zavěšený telefon, starý žlutý model se sluchátkem a otočným číselníkem, v kterém je uprostřed vlepená malá fotka jejích rodičů. Usmívají se. Ta fotka je z třicátého výročí jejich svatby. Jsou na ní mladší, než je Rena teď.

A její kamarádka Jeanne nevěděla nic lepšího než začít v McDonaldu u kávičky o Adrienne. Adrienne je Renina dcera a žije v Bronxu. Rena ji neviděla od Vikova pohřbu. Taky od té doby neviděla svou vnučku Lucii. Je jí už patnáct, a bylo jí šest, když ji Rena naposledy držela v náručí – v slzách nad Vikovou rakví.

Rena neměla pražádnou radost, když se dozvěděla – zrovna v tu nejnevhodnější chvíli – všechny podrobnosti o Adrienne a Richiem Schiavanovi, Vikově pravé ruce, a dala to dost jasně najevo. Jak se ukázalo, ti dva spolu s přestávkami chodili už od doby, kdy byla Adrienne na střední. Takže pro Renu byla ještě dítě, když si s tím chlapem začala. Tohle všechno vyplulo na povrch na tom pohřbu. Reně ty novinky dočista vyrazily dech. Nemohla uvěřit, že se tohle odehrávalo za jejími zády, za Vikovými zády. Nemohla uvěřit, že by Richie takovým způsobem zneuctil jejich rodinu. Nemohla uvěřit, že by Adrienne byla taková puttana. Jistě, měla v tu chvíli větší starosti, ale většinu své zlosti nasměrovala proti Adrienne. Přirozená reakce. Ale i tak jí Adrienne od té doby zazlívá, že se navážela do jejího vztahu s Richiem. Jenomže Rena si přece dělala starosti o to, jak to bude vypadat, nic víc – co je správné a co je špatné v očích Božích a v očích lidí. A trápí se tím dodnes.

Ale ono se to mezi nimi táhne už delší dobu. Adrienne se za svou matku vždycky buď styděla, nebo ji z nějakého důvodu nenáviděla. A to správné nebylo. Renu z toho bolí srdce, zvlášť když pomyslí na malou Lucii, která se do toho připletla taky. Teď už sama chodí na střední školu a ani ona se s vlastní babičkou nevídá. Taková ostuda!

Rena zvedne telefon a zavolá Adrienne. Za ty roky napsala stovky dopisů, tisíckrát se pokoušela jí dovolat.

Zazvoní to jen jednou. Adrienne to zvedne. Rena neslyšela její hlas už několik měsíců, od chvíle, kdy volala naposledy. „Haló?“ hlesne Adrienne rozespale.

„Adrienne? Tady máma.“

Cvak. Adrienne bez váhání zavěsila.

Rena zavěsí taky a zůstane stát u telefonu. Párkrát se zhluboka nadechne. Nechce se rozplakat. Myslí na ten příšerný článek, který včera četla v Daily News, jak nějakého chlapa rozsekali mačetou v metru na lince D. Mačetou! Když na to myslí, pomáhá jí to zadržet slzy. Co to mohlo být za člověka?

Zazvoní zvonek. Přemýšlí, kdo by to mohl být, když je neděle. A vlastně i kdyby nebyla. Možná jehovisté s novou Strážní věží. Anebo ji zas nějaký realitní makléř bude přemlouvat, aby prodala dům. Na neděli už se vůbec nehraje. Víkendy nejsou, co bývaly. Tak jako ostatně všechno.

Jde do chodby a skrz vytahanou záclonku na vstupních dveřích vidí ramenatou postavu. „Kdo je tam?“ zavolá; raději se ani nepřibližuje.

Postava si odkašle. Je to muž. „Tady Enzio!“

Rena přistoupí blíž a odstrčí záclonku. Za dveřmi stojí její soused Enzio, na sobě bundu Members Only, vlasy ulíznuté dozadu, a smrká do obrovského bílého kapesníku. Ve druhé ruce drží kytici – kopretiny, její oblíbené. To nebude náhoda. Jeanne do ní u kávičky hustila, aby si našla přítele, vždyť prý je jí teprve šedesát a do smrti má ještě dost času. Probrala s ní všechny nezadané muže z jejich bloku, kteří by připadali v úvahu, mezi nimi samozřejmě i Enzia, který bydlí na rohu a je mu asi osmdesát. Má krásné staré auto, které někdy leští na příjezdové cestě vysvlečený do půli těla, nosí kraťasy a košili mívá rozepnutou až k pupku. Když se potkají na chodníku, oslovuje ji zlato nebo kotě nebo cukroušku, a navíc se na ni chlípně usmívá.

„Tady Enzio,“ zopakuje, tentokrát klidnějším hlasem, a zastrčí kapesník do kapsy.

„Co chceš?“ zeptá se Rena.

„Jdu jenom na kus řeči.“

„A co ta kytka?“

„Tak mi snad otevřeš, ne?“

Rena zaváhá, ale přistoupí ke dveřím. To se snad bude bát starého dědka jako Enzio? Vždyť nedělá nic jiného, než že leští to svoje auto anebo vysedává v Mamma Mia naproti přes ulici a studuje výsledky dostihů. Vdovec. Ale jiný druh než ona. Jeho manželka, Maria, je po smrti už patnáct let. Co ji Rena znala, byla to uzavřená, zamlklá ženská, chodila v domácích šatech, celé dny čučela na televizi a zobala k tomu nějaké prášky. Rena neměla zdání, co má za problém, ale vsadila by se, že je smyšlený. Všichni v sousedství věděli, že jí Enzio zahýbá. Kdo ví, Vik jí možná za ty roky taky jednou nebo dvakrát zahnul, ale pokud ano, dokázal to ze slušnosti vůči ní aspoň udržet v tajnosti. Jenže Enziovi jeho zálety nikdo nezazlíval. Mít doma takovouhle ženskou, která to už dávno zabalila – zkrátka všichni chápali, že si chce trochu užít. I Rena ty řeči o něm slýchala, ale nikdy je nekomentovala. Bylo to nevhodné chování, to jistě, ale i manželka má určité povinnosti.

Později měl Enzio několik regulérních partnerek. Například Jody z banky. Ve skutečnosti se nejmenovala Jody. Byla to Ruska. Pěkná. Ale netrvalo to dlouho. Enzio byl sice prachatý, ale škrob. Jody si našla chlápka, který ji každý víkend vzal do Atlantic City a nerozpakoval se pustit chlup. A teď si Enzio začal brousit zuby na Renu. Kam to ten svět spěje? Otevře dveře.

Enzio jí vrazí pod nos kytici. „Kopretiny,“ řekne. „Tvoje oblíbené.“

Přijme je, ale místo aby si je přitiskla na prsa, nechá je viset ze sevřené pěsti. „A to víš odkud?“

„Pošeptal mi to jeden andílek, cukrouši,“ řekne a usměje se na ni tím příšerným úsměvem. Takhle zblízka ho snad nikdy neviděla. Mezi zuby má zbytky jídla. Rty jako dva tlusté červy. A kolem pusy místa, která při holení vynechal.

„Jeanne mi někdy jde pěkně na nervy.“

„Tvoje kamarádka to s tebou myslí dobře. Ví, že jsem dobrej chlap, dobrej úlovek. Celé ty roky se tak nějak míjíme – a teď jsme tady. Vik je pryč, Maria je pryč. Zbyli jsme jenom my dva.“ Rozhodí ruce. „Nevykládej si to špatně. Respektuju Vika. Respektoval jsem ho. Jako všichni. ,Bůh žehnej Vikovi Ruggierovi,‘ tak jsem to vždycky říkával. Gentleman Vik. Hrdina naší čtvrti. Můžu dál nebo co?“

Ustoupí stranou a pustí ho dovnitř. „Tak asi jo.“

Enzio vejde do kuchyně, sundá si bundu a přehodí ji přes opěradlo židle. Zůstanou stát proti sobě.

„Znáš mě už pěknou řádku let,“ řekne jí. „Víš, že jsem hodnej chlap. Víš, že budu hodnej i na tebe.“

„Vsadím se, že jsi byl hodnej na všechny ty holky, se kterýma jsi Marii zahýbal.“

„Co bylo, bylo, ne? To, jak jsem se dřív choval, bylo přímo úměrný tomu, jak Maria flákala manželské povinnosti. Měli jsme sice společnou postel, ale v ní bylo vždycky chladno. Skoro tam mrzlo. A chlap se taky někdy potřebuje ohřát. Krom toho, o čem se tady dohadujeme? Vždyť já jsem jednou nohou v hrobě. Hledám někoho, kdo by mi dělal společnost. Zašel na večeři k Vincenzovi. Nebo třeba do kina.“ Odmlčí se, rozhlédne se kolem. „Nenabídneš mi něco?“

„Co bys chtěl?“

„Kafe? Možná něco sladkýho.“

„Mám instant a sušenky.“

„To je teda život.“

„To není můj život. Jen to, co z něj zrovna teď mám.“

Enzio roztáhne ruce. Pořád roztahuje ruce. „Dobře, dobře. Nechtěl jsem se tě dotknout. Tak pojďme ke mně. Mám tam dobrý espresso a dortíky z Villabatte.“

Rena vytáhne ze skříňky nad dřezem vázu, nalije do ní vodu a zapíchne kytici. „Díky,“ řekne. „Myslím za ty kytky.“

„Vidíš, že jsem hodnej chlap. Nebojím se koupit ženský kytku.“

„Jsou pěkný.“

„Tak vidíš.“ Přisune se blíž. „Pojď ke mně na kafe. Nekoušu.“

Rena se dotkne květů a přemýšlí, kde je koupil. Nejspíš v květinářství na rohu. Vik jí vždycky nosil kopretiny, když se pohádali. Napadne ji, jestli ho Enzio někdy viděl, jak jde domů s kyticí. Enzio a Vik se spolu moc nebavili. Vik si na řeči se sousedy nepotrpěl a Enzio měl dost rozumu, než aby se s ním pokoušel zapříst nějaký hlubokomyslný rozhovor. Pokud spolu prohodili pár vět přes plot, když se Enzio vracel domů od Šestaosmdesáté ulice, bylo to většinou o odvozu odpadků nebo o tom, že někdo autem zablokoval výjezd, anebo o Yankees. Zvláštní, jak vedle někoho můžete dlouhá léta žít a znát ho jenom z takových krátkých rozhovorů a z doslechu.

„Nepiju espresso,“ řekne Rena, protože nikdy nezapomene na to, že to bylo to poslední, co Vik udělal. „Buší mi z něj srdce.“

„Pro jednou by tě to nezabilo. Co si dopřát nějaké dobrodružství?“

„Pít espresso je dobrodružství?“

„Mám taky víno. Mohli bychom si otevřít láhev. Domácí. Od Larryho tady za rohem. Znáš Larryho? Syn Nina a Rose. Má výborný víno.“

„Víno nepiju.“

„Vůbec?“

„Teď už ne. Dávala jsem si skleničku k večeři, když jsme si s Vikem vyjeli do Atlantic City.“

„Tak můžeme předstírat, že jsme v Atlantic City. Trochu se uvolni. Není nic lepšího než sklenička dobrýho domácího vína.“

Rena se posadí ke stolu a složí hlavu do dlaní.

„Naštval jsem tě?“ stará se Enzio.

„Ani nevím,“ hlesne Rena.

„Ty nevíš, jestli jsem tě naštval?“

„Vždyť to říkám.“

„Jestli jsem řekl něco špatně, tak se omlouvám...“

„To nic.“

Přistoupí k ní a položí jí dlaně na ramena.

„Nech toho,“ řekne mu.

„Není to příjemný?“ podiví se.

„Nelíbí se mi to. Nemám ráda, když na mě někdo šahá.“

„Vůbec?“

„Ne znamená ne, jasný?“

Dá ruce pryč a dlouze si povzdychne.

Rena strnule sedí.

„Ty jsi opravdu tvrdej oříšek,“ podiví se. „Nestojíš o žádnou společnost? Já se fakt jenom snažím bejt milej.“

„No tak fajn,“ odpoví Rena.

„Fajn? Jak to myslíš, fajn? Já jsem sám a osamělej. Ty jsi sama a osamělá. Mohli bychom bejt osamělý spolu. Pustit si film. Dát si skleničku. K tomu dortíky.“

„Nech už toho s tím vínem a dortíkama.“

„Zatraceně tvrdej oříšek.“ Posadí se naproti ní. „Chceš, abych vypadnul?“

„Mně je to jedno.“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Přední tiráž

RENA