Kateřina Pojkarová

KRÁSA MÍSTO POPELA

Na lyžích

Ukázka z elektronické knihy

Mariánce a Julince

1. kapitola

Než Chriss položila hrneček na polici k ostatním, ještě jednou si ho prohlédla. Byl to dnes poslední, který udělala, a chtěla se přesvědčit, že je stejný jako všechny předchozí, které v uplynulých hodinách vznikly pod jejíma rukama. Až vyschnou a budou je dávat do pece, bude pozdě pokoušet se cokoli opravovat, to věděla moc dobře. Nejednou to zkoušela. A vždycky marně.

Tentokrát mohla postavit hrneček spokojeně na polici. Nenašla na něm nic, co by bylo potřeba opravit. Pro dnešek měla hotovo, teď konečně mohla vyrazit ven za ostatními. Určitě se jich už sešlo hodně, i když pochybovala, že tam už budou úplně všichni. Mnoho lidí z města docházelo i po setmění.

Tak, jako každý rok, se tento den, který byl tak dlouhý, jako bude nadcházející noc, scházeli lidé z Albury na louce pod skálou. Zapálil se tam velký oheň, povídalo se, zpívalo a tančilo. Když byla mladší, vždycky se moc těšila na brambory, které se na chvíli ukládaly do popela, aby se z něho pak horké vytáhly a oni si na nich mohli pochutnat. Dopadlo to pokaždé stejně. Sotva je vyndali, upustili je do trávy, protože je začaly pálit prsty. Až po chvilce, když mírně vychladly, to zkusili znovu. Sloupli z nich slupku šedočernou od popela a opatrně se do nich zakousli. V ruce je už udrželi, ale na spolknutí bývaly pořád dost horké. Museli tedy znovu čekat a až po další chvíli se mohli pustit do hodování s chutí a bez zdrženlivosti.

Vlastně se na to docela těšila i teď, napadlo ji, když vyrážela z jejich hrnčířské dílny.

Jak správně odhadla, mnozí vyrazili na louku dřív než ona. Oheň už zapálili, a tak i z dálky mohla vidět kouř stoupající vysoko k obloze. Zadívala se na tmavý pruh stoupající vzhůru čistou oblohou.

Náhle jí úsměv zmizel z tváře. Její mysl zaplavily vzpomínky. Vzpomínky na obrovský dým z nesrovnatelně většího ohně.

Ten požár tenkrát znamenal konec jejího dětství. Konec Iavorie.

Rada moudrých tehdy rozhodla, aby děti utekly. Tedy aby utekli všichni ti, kteří byli natolik malí a hubení, že se mohli protáhnout tou páchnoucí stokou, kterou odtékaly splašky z Iavorie kamsi pryč. Zároveň to však mohly být jen děti dost velké na to, aby pak zvládly cestu do Albury. Měly jít k Brentovi, obchodníkovi, který se tam o ně měl postarat, než se budou moci vrátit. Na cestu se jich nevydalo ani dvacet. V dopise, co Rada Brentovi napsala, bylo všechno vysvětleno. Byla to jediná možnost, jak uniknout tomu, co se v Iavorii stalo. Jiná cesta pro ně neexistovala.

Sotva všichni prolezli smradlavou stokou, vydali se opatrně dál od nebezpečného místa na pokraji bažin. Byli už kus cesty od Iavorie, když došli na příjemnou mýtinu, kde se cítili v bezpečí natolik, že na chvilku zastavili a ohlédli se zpátky. Naposledy se chtěli podívat na svůj domov, který museli na nějakou dobu opustit.

To, co uviděli, jim ale vyrazilo dech.

Dým. Plameny.

Dodnes Chriss neví, kdo to vlastně zapálil. Nikdo o tom nechtěl mluvit. Byli to jejich nepřátelé? Došlo k tomu nešťastnou náhodou? Nebo o tom rozhodla Rada, aby se pokusila odlákat pozornost a dát šanci i dospělým z Iavorie?

Ztráty byly nedozírné.

Ale mohlo to vůbec dopadnout nějak jinak?

Tenkrát si myslela, stejně jako ostatní chlapci a dívky, že mají z Iavorie jen na nějakou dobu odejít. Věděli, že to tam teď pro ně není bezpečné. Měli si myslet, že to je jen na chvíli, že se tam vrátí. Byli přesvědčeni, že se zase vrátí domů ke svým rodinám. Chriss tomu chtěla věřit, i když už nebyla tak malá. Toužila věřit tomu, co dospělí dětem v Iavorii řekli. Chtěla mít tu naději. Připustit si cokoli jiného by bylo nesnesitelné.

„Nebojte se, všechno bude dobré. Zase se za chvíli uvidíme.“

To jim říkali rodiče, když se s nimi loučili. Statečně se na ně usmívali, a přitom se jim v očích leskly slzy. Jen stěží v nich ukrývali stín zoufalství a obrovskou bolest. Oni to věděli. Věděli, že jim dávají falešné sliby a plané naděje. Bylo to tak lepší. Chtěli pro děti dlouhý a spokojený život. Něco, co už tady v Iavorii mít nemohly. Proto se s nimi museli rozloučit.

Ve vzpomínkách se Chriss vrátila do toho dne, kdy jejich bezstarostné dětství tak náhle skončilo. I když tak úplně bezstarostné taky vždycky nebylo…

„Chriss, dáš si?“ vytrhla ji náhle ze vzpomínání Nola. Podávala jí opečené jablko a Chriss si až teď uvědomila, že zatím došla na louku pod skálou, kde už probíhala tradiční alburská oslava.

„Díky, ráda,“ přikývla Chriss a přisedla na trávu k ostatním.

„Pozor, je horké!“ stihla ji ještě Nola včas upozornit. Jablek bylo v této době dost. Když to půjde tak dobře jako minulý rok, vydrží jim přes celou dlouhou zimu, než sem dorazí opět karavany kupců z jihu. Měli štěstí, že bydleli v Albury, na křižovatce dvou významných obchodních cest. Měli tak dostatek zboží jak z jihu, tak od severních měst. Přesto v zimě, kdy i tady bylo poměrně dost sněhu, karavany z jihu na cestu nevyrážely. A z Alfarku a Porie, měst na severu, už vůbec ne. Občas sem zavítal nějaký osamělý kupec, ale na to se nedalo moc spoléhat.

„Myslíte, že letos ještě přijedou kupci z Alfarku?“

„Určitě. Nenechají si ujít příležitost přivézt sem zásoby ryb na zimu. Dobře vědí, jak hodně toho prodají.“

„Neumím si představit zimu bez tresek.“

„A oni si určitě neumí představit zimu bez vína. Anders přivezl z jihu pořádnou zásobu. Je moc dobré, včera jsme ho u Niklase trochu ochutnali,“ podotkl Knut.

„To tedy byla ochutnávka,“ odfrkla si jeho žena. „Vrátili jste se někdy nad ránem a vzbudili celý dům.“

„Měli jsme dobrou náladu. Tak se už nezlob.“

Žena zavrtěla nesouhlasně hlavou, ale nebránila se, když ji chtěl obejmout a dát jí pusu. Nejspíš se nezlobila tak moc, jak dávala najevo.

„Co nového s Veru?“ obrátila se Chriss na plavovlásku, jen o pár let starší, než byla ona sama. Byla to Alana, košíkářova žena. Chriss věděla, jaké trápení prožívají se svou dcerou. Alana jí začala vyprávět o posledních sporech a hádkách, které spolu s dcerou měly. Neměly to jednoduché. Chriss se rozhlédla kolem sebe. Ale kdo to má jednoduché? Košíkáři, kupci, tesaři, rolníci… Každý občas prožíval něco, co nebylo snadné. Jen to někteří dokázali skrývat lépe než ostatní. Jako třeba Anders, mladý a dalo by se říci úspěšný kupec. Na něm málokdo poznal, že by měl nějaké trápení. Nebo si možná nepřipouštěl nic tak hodně, aby ho to trápilo. Obchody šly dobře, byl zdravý a doma žádné velké starosti neměl. Vždycky, když se potkali a dali se do řeči, byl plný energie, dobré nálady a ochotně se s ní podělil o novinky. U něj nic nevypadalo jako problém. A když mu sama vyprávěla, co prožívá, rychle jí nabídl nějaké řešení, jak se mít ještě lépe. Ne vždy si Chriss brala jeho rady k srdci a řídila se jimi. Většinou jí nepřipadaly tak dobré a správné, aby podle nich jednala, ale stejně jí bylo milé, že se staral a radil jí. Obvykle se s ním vídala jen kvůli obchodům, vozil výrobky z jejich dílny do velkých míst, kde o ně naštěstí byl stále dostatečně velký zájem, takže měli práce dost.

„Slyšeli jste už o tom mašerovi z Porie?“ zeptal se Rob, když se setmělo. Všichni měli plná břicha, dívali se do plamenů a pomalu na ně padala únava.

„Kterého myslíš?“ zajímala se Elis. O mašerech tady spíš jen slýchávali, než že by měli příležitost se s nimi setkávat. Během zimy se sem někdo z nich dostal jen párkrát, i když starousedlíci pamatovali i zimy, kdy se tu ukázali častěji. Prací mašerů bylo spojovat náročnou cestou přes hory severní města Alfark a Porii. V letních měsících, kdy se dalo plavit přes moře, využívali obchodníci raději vodní cestu. Byla pro ně dostatečně rychlá a mohli převážet i větší náklad. V zimě to však nešlo. V moři byly nebezpečné ledové kry a za větrného počasí, které každou chvíli hrozilo sněhovými bouřemi, se na moře neodvažovali ani zkušení námořníci. Věděli moc dobře, že podstupovat toto riziko se nevyplácí. Mnozí to zkusili, a jen málokdo se vrátil.

Pozemní spojení mezi Alfarkem a Porií bylo tedy buď přes hory nebo oklikou, právě přes Albury. Tato cesta trvala několik dní, a to za dobrého počasí. Ve vánici, třeskutém mrazu a navátém prachovém sněhu se běžně protáhla na týdny. Zbývala tedy stezka přes hory, kterou jezdili mašeři se svými psími spřeženími. Nebylo to ale ani tak jednoduché, a tak se během dlouhých zimních měsíců obchody téměř nevedly.

Cest se sice konalo co nejméně, ale i tak bylo potřeba spojení udržovat – někdy kvůli důležitým zprávám, někdy kvůli lektvarům a hojivým mastem. Proto byli mašeři na severu tak důležití. A obdivovaní byli všude.

Elis ráda naslouchala jakémukoli příběhu o mašerech. V jejích očích byli něco jako bájní hrdinové. I teď seděla celá napnutá, oči jí zářily a dychtivě čekala, co nového se o nich dozví. Zimu vítala s nadšením. Každý den doufala, že k nim třeba právě dnes dorazí saně tažené smečkou krásných psů s dlouhou srstí, vedených neohroženým mašerem.

Chriss se pousmála, i když v duchu si upřímně přiznala, že jí rozumí. Když byla mladší, vnímala to podobně jako teď Elis. Podle toho, co se sem k nim doneslo, byl život ve městech na severu dost tvrdý. A v horách ještě víc. Mašeři se ale živili právě tím, že vyráželi na cesty přes ta nehostinná místa. Sami, jen oni a jejich psi. Bez ohledu na to, jestli se jim chtělo nebo zda byli unavení, bez ohledu na počasí. Když bylo potřeba, vyrazili. Mohlo mrznout, mohla být vánice nebo mlha tak hustá, že sami neviděli ani na vedoucího psa, nic z toho je nemohlo odradit. Jejich odvaha a výdrž byla obdivuhodná. Jejich znalost horských cest i nebezpečí, kterým se museli vyhnout, stejně jako jejich schopnost postarat se o smečku a přežít, i když na několik dní uváznou na cestě bez možnosti pokračovat, byla pověstná.

„Toho nejlepšího, samozřejmě,“ odpověděl Rob Elis na její otázku. „Jak se jen jmenuje?“

Elis i mnozí další se tvářili nechápavě. Kdo z nich byl nejlepší? O tom se tu nikdy nemluvilo.

„Tory,“ řekl klidně Anders. On už tuhle historku na svých cestách slyšel, nepřipadalo mu to ale tak zajímavé, aby o tom teď chtěl přede všemi vyprávět. Slyšel už hodně příběhů o druhých, málokdy je však toužil předávat tak barvitě dál. Vždyť to se ho netýkalo. A navíc, kdo ví, co je na tom pravdy.

„Jo, Tory, to je on,“ pokračoval nadšeně Knut. Na rozdíl od Anderse vyprávěl příběhy rád. Stačilo, že je někde slyšel, ani se netrápil s ověřováním, zda jsou pravdivé, nebo ne. V Albury ho považovali za rozeného vypravěče, a když někdo zašel k němu do dílny, často se tam zdržel právě proto, aby poslouchal jeho vyprávění. Jeho posluchači měli pocit, jako by ten příběh sami prožívali. Teď se tedy usadili tak, jak jim to bylo co nejvíc pohodlné, připraveni vyslechnout si příběh, o který se chtěl Knut podělit.

„Minulou zimu zachránil Jeda, syna jednoho z porijských radních.“

„Myslíš toho, co má něco společného se samotným hlavním soudcem?“

„Jo, hlavní soudce je jeho strýc.“

„A jak ho zachránil?“

„Bylo to krátce po tom, co v horách napadla spousta sněhu, takže hrozily laviny…“

2. kapitola

Tory se podíval na oblohu pokrytou těžkými šedými mraky, ze kterých mělo každou chvíli začít chumelit, a pak na nedaleké vrcholky kopců, kde už teď bylo přes dva metry sněhu.

Znovu pocítil radost nad rozhodnutím, ke kterému dospěla městská rada. Nebylo to jednoduché, to tedy opravdu ne. Strhla se kvůli tomu skoro hádka, ale Tory, který měl výsadu se rady zúčastnit, aby přednesl svůj návrh, si stál za svým a nakonec to vybojoval. Věděl, že kopce s nejvyšší horou Fyrkatem, které se začínají zdvihat na západ od jeho srubu, jen kousek nad městem, jsou zrádné a nebezpečné. A zvlášť když sněží několik dní za sebou a hrozí laviny. Tory prosazoval, aby se tam nesmělo v zimě chodit na lov ani za zábavou. Některým se tento názor nelíbil. Vzpomínal, jak se Jed rozčiloval, že to je zbytečné omezování, a že snad přece každý ví, kdy je příliš nebezpečné tam vstupovat. Mnoho týdnů předtím se snažil ostatní dostat na svou stranu připomínkou faktu, že jsou přece svobodní a že si tudíž mohou dělat, co chtějí. A trochu riskovat je jen posílí. Tory však věděl své. Měl zkušenosti, na které nechtěl vzpomínat a už vůbec o nich nechtěl mluvit. Samozřejmě, že musí být silní, pokud chtějí žít na severu, ale znamená to, že se musí vystavovat riziku tak lehkovážně?

Když už to vypadalo, že se nedokáží nijak dohodnout, promluvil starosta, kterého si všichni vážili, a tak byl zákaz lovu na Fyrkatu přijat.

To bylo před několika měsíci. Teď se Tory podíval na zasněžené stromy. Z některých sněhová pokrývka spadla, na jiných se držela a skláněla tak větve svou tíhou k zemi. Zimní slunovrat oslavili před třemi týdny a asi tak stejnou dobu taky sněžilo. Věděl, že je jen otázkou času, kdy nějaká lavina spadne. Viděl jich spadnout už řadu, některé pozoroval mnohem blíž, než mu bylo příjemné.

Zahnal vzpomínky, které bolely i po letech, přitáhl si kožešinu těsněji k tělu a zašel do chalupy. Sotva se posadil u ohně, zaslechl dunivé zahřmění. Tak už je to tady, napadlo ho. Zvědavost ho nenechala v klidu, vstal a vyšel ven, aby zjistil, kde lavina spadla. Podíval se směrem k Fyrkatu. To bylo nejpravděpodobnější místo. Viděl, že se nezmýlil. Na jižní straně, na kterou měl nejlepší výhled, bylo i z této vzdálenosti dobře vidět místo, kde se masa sněhu utrhla a spadla. Odhadoval, že šířka lavinového pole je kolem osmdesáti metrů.

Ještě chvíli se díval a uvažoval, jak velké škody sníh způsobil tentokrát. Kolik stromů vyvrátil? Pak ho za krkem zastudila sněhová vločka. Ani si nevšiml, že mezitím z těch šedých mraků, které nad ním visely, se k zemi začal sypat další sněhový příval. Otočil se a vrátil se do tepla své chalupy. Právě se vrátil z dlouhé cesty a byl rád, že si chvíli odpočine.

Mnohem později, zatímco připravoval pokrm pro svou psí smečku a na lavinu ani nepomyslel, uslyšel zabušení na dveře. Otevřel a uviděl Styra, svého kamaráda z města.

„Tory, potřebujeme pomoc.“ Styr vypadal přepadle, v očích měl strach.

Tory hned věděl, že se muselo stát něco hrozného, jinak by se za ním v tomto počasí z města nikdo nevydal.

„Pojď dovnitř, Styre. Sedni si tady u ohně a pověz mi, co se stalo,“ pozval ho Tory dál a šel mu nalít horkou medovinu na zahřátí.

Styr se zdráhal, měl pocit, že se tím všechno jen zdrží. A čas teď byl tak důležitý! Teplo však bylo lákavé a Styr si nebyl jistý, jak rychle se mu podaří Toryho přesvědčit. A s nepořízenou se do města nemohl vrátit. Vešel, posadil se a napil se nabízené medoviny.

„Tak co se děje, Styre?“

„Vím, že se ti to nebude líbit, Tory, ale starosta mě sem poslal. Nikdo jiný teď asi nebude schopný pomoci. Jed si vyráběl novou kuš. No a dneska ji dodělal. Je děsně netrpělivý, vždyť ho znáš. Chtěl ji hned vyzkoušet. Všichni mu říkali, ať neblázní a nikam nechodí. Ať počká na lepší počasí. Ale neposlouchal. Když mu táta připomněl ten zákaz, jen se rozzlobil. Vynadal mu, ať se nestará. On se ničeho nebojí a neporazí ho ani počasí.“

Tory přikyvoval. Přesně takhle Jed mluvil, odvážný a pyšný, až to bylo nezodpovědné a hloupé.

Styr se ještě jednou napil a řekl to, co musel: „Odešel na Fyrkat.“

„Na Fyrkat? Vždyť je to zakázané a on to moc dobře ví. Dneska tam zase spadla lavina!“

„No právě,“ přisvědčil Styr. Tory se zarazil uprostřed pohybu.

„Co myslíš tím no právě?“ zeptal se ledovým hlasem. A po chvilce dodal mírněji: „Jed je někde pod lavinou? Víš dobře, že pokud je pod lavinou, nikdo mu už nepomůže. A stejně, je to jeho problém. Věděl, co riskuje. A že tam teď nemá co dělat.“

Styr přikývl a mlčel. Nemusel nic říkat, znal Toryho dobře. Věděl, že se bude moc zlobit, ale zároveň věděl, že mu to nedá. Nenechá člověka v horách napospas svému osudu, pokud se on sám a jeho psi mohou pokusit s tím něco udělat.

„Ty jsi nejlepší, Tory. Nikdo jiný to tady nezná tak dobře jako ty. Jestli má Jed nějakou naději, pak jedině díky tobě.“

Tory nic neřekl. Sváděl vnitřní boj, o kterém už dopředu věděl, že je marný. Samozřejmě, že tu nebude sedět s rukama v klíně. I když i pro něj bylo krajně nebezpečné vydat se právě teď k Fyrkatu.

Dopil medovinu, kterou držel v ruce, přehodil si přes sebe kožešinu, a beze slova šel zapřáhnout psy.

Vyšel ven, stále hustě sněžilo. Když vzhlédl k obloze, nevypadalo to, že se počasí změní. K tomu teď začínal foukat studený vítr. Byl rád, že alespoň mráz není silný. I přesto pocítil chlad, a tak si přitáhl kožešinu k tělu, aby si uchoval zbytky tepla. Psi byli připravení, sotva dal povel, vyrazili.

Hlavou mu vířila spousta myšlenek. Jed si za to může sám! Namyšlený blázen. Věděl moc dobře, co mu hrozí. Jen hlupák by se dneska vydal na Fyrkat. Tak proč teď mám mrznout a riskovat i život své smečky a svůj, abych ho zachránil? A třeba už ani není šance ho zachránit. Proč to dělám? Asi jsem stejný hlupák jako on. A kdo pak půjde zachraňovat mě, když se mi něco stane?

I když se Tory zlobil, věděl, že by se nedokázal zachovat jinak. Nemohl by jen tak sedět doma, v teple, a dělat, jako že se nic neděje, když věděl, že venku je někdo v nebezpečí, možná zraněný, odsouzený k pomalému umírání. To by nedokázal. Dokonce ani Jeda, kterého nemá rád, nedokáže nechat bez pomoci.

Dojel, kam to šlo, pak ale musel nechat psy na místě, nasadit sněžnice a vyrazit po svých.

Nevěděl, jak dlouho už je na cestě, únava převládla nad počátečním rozrušením. Jeho tempo se zpomalilo a kroky zkrátily. Každý z nich se stával čím dál namáhavější. Dýchání ho začínalo pálit. Nejraději by si teď sednul někam do tepla a na chvíli si zdřímnul. Bylo by to tak příjemné, jen si na chvilku odpočinout. Věděl ale, že to udělat nemůže. Jed ho potřebuje.

Zavolal jeho jméno, i když nečekal, že se někdo ozve. Bylo ticho, kolem uší mu jen hvízdal vítr.

Teď postupoval velmi pomalu, byl téměř v lavinovém poli.

Jestli je Jed pod lavinou, napadlo Toryho, není šance ho najít a pomoci mu, i kdyby ještě žil. Jestli je pod lavinou, je tady zbytečně.

Vzhlédl vzhůru, aby se podíval, jak vypadá vrcholek Fyrkatu a jak nebezpečné je projít přes lavinové pole na druhou stranu. Nevypadalo to dobře, i když už jedna lavina spadla. Stále tam bylo dost sněhu a neopatrný pohyb v horní části kopce, další sněhová přeháňka nebo hlasitý zvuk by mohly utrhnout další lavinu.

Byl v místě, kam by případná nová lavina spadla, a musel riskovat. Potřeboval přejít na druhou stranu a podívat se, jestli tam nenajde nějaké stopy po Jedovi. Tady nic nebylo. I kdyby tudy Jed předtím šel, sníh, který stále padal, stopy zakryl. Snad bude mít v lese na druhé straně větší štěstí a něco najde.

Ještě se na chvilku zastavil a zaváhal. Má vkročit tam, kde to je tak nebezpečné? Stejně neví, jestli jeho cesta k něčemu je.

Má tak riskovat?

Když už došel až sem, nechtěl to vzdát. Opatrně vstoupil do lavinového pole a pomalu postupoval kupředu. V houstnoucí tmě se snažil rozeznat nějaký hrbolek, něco, co by naznačovalo, kde je Jed. Ale stále nic.

Konečně se přiblížil na druhou stranu. Do lesa, kde bude víc v bezpečí, už zbývalo jen pár metrů. Vtom něco zaslechl. Zpočátku to bylo velmi slabé, takže si nebyl jistý, jestli to opravdu slyšel. Pak, jako by Jed, který ho volal, nabral dech a chtěl si z posledních sil přivolat pomoc, se ozval mnohem hlasitější výkřik: „Pomoc!“

Tory strnul. Nebylo to ani tak úlevou, že našel Jeda živého. Lekl se, co ten výkřik může způsobit. Dunivé zahřmění teď slyšel mnohem hlasitěji, než dopoledne, když byl ve svém domě. Bylo mnohem blíž, než se mu líbilo. Věděl, že se nad ním utrhla další lavina. Rozběhl se, aby se co nejrychleji dostal do lesa, ale v lavinovém poli a na sněžnicích se běžet nedalo. Spadl, rychle se zvedl, ale už nestihl udělat ani dva kroky, když ucítil náraz a pak už nic neviděl.

Měl štěstí. Zasáhl ho jen kraj laviny. Když se vše přehnalo a on přišel k sobě, zjistil, že má ve sněhu uvězněné jen nohy, ale jinak je volný. Sáhl si na hlavu, aby zjistil, jak je na tom. Bolela ho. Doufal, že tam snad bude jen lehký šrám. Vyhrabal se ze sněhu a zjistil, že sněžnice se zlomily a nemůže je použít. Alespoň mohl hýbat nohama. Vstal. Připadal si trochu zmatený, a když se postavil, nebyl si jistý, jestli bude schopný udělat aspoň krok. Bolelo to. K jeho vlastnímu překvapení ho nohy udržely. Podařilo se mu udělat pár nejistých kroků.

Došel ke Jedovi, který vše jen vyděšeně sledoval. Ani nepromluvil.

Tory si na chvíli sedl. Věděl, že to není zrovna dobrý nápad, protože se mu pak nebude chtít už znovu vstát, ale bylo pro něj příliš těžké zůstat na nohou. Musel si promyslet, co dál.

„Jede,“ začal, ale Jed ho přerušil.

„Já vím, neměl jsem sem chodit, je to zakázané,“ řekl. Moc to jako omluva ale neznělo.

„Jede, jak jsi na tom? Bolí tě něco?“

„Ne, jen mi je strašná zima. Chtěl jsem vylézt na Fyrkat. Věděl jsem, že ten zákaz je hloupý. Došel jsem až skoro do půlky kopce, když jsem uslyšel tu lavinu. Moc jsem tomu nevěnoval pozornost. Šel jsem dál, ale pak už to výš nešlo. Chtěl jsem se vrátit, ale bojím se tudy projít. Nechci skončit pod lavinou. Nechci umřít ve sněhu.“

Když říkal poslední slova, nepodařilo se mu skrýt, jak se mu třese hlas.

Tory byl moc unavený a otřesený, než aby se pozastavil nad nečekaným Jedovým přiznáním. Jen přemýšlel, jak se dostat nazpátek. A jak dostat nazpátek i Jeda.

Prostě se musí postavit na nohy a krok za krokem půjdou.

Znělo to jednoduše, ale bylo tak těžké to udělat!

Vzal Jeda kolem ramen, aby ho přiměl se pohnout a překonat svůj strach. Na okamžik se zdálo, že se Jed nehne. Strach ho úplně ochromil. Pak se pomalu pohnul a společně se vydali na zpáteční cestu. Přes lavinové pole šli pomalu a mlčky. Nebezpečí jim viselo nad hlavou, a kdyby spadla třetí lavina během dnešního dne, nejspíš by takové štěstí jako dosud už neměli.

I když to ani jeden z nich neřekl, značně se jim ulevilo, když se dostali mimo bezprostřední nebezpečí. Vyhráno však stále neměli.

Zima.

Padající sníh.

Tma.

Vítr.

To všechno je obklopovalo a komplikovalo cestu. Nejhorší byl sníh pod jejich nohama, sypký a hluboký. Jed měl na nohou své sněžnice, a tak se mu šlo lépe. Ale Tory, bez sněžnic, se propadal po kolena při každém kroku.

Měl pocit, že tentokrát se už domů nevrátí, že tuhle cestu nezvládne. Nechtěl to vzdát, to určitě ne. Ale jeho chalupa se zdála tak daleko!

Udělal krok, zapadl, vytáhl nohu, aby udělal další krok, a znovu zapadl. A tak to šlo pořád dál.

Jak dlouho se takhle trmáceli, nevěděl. Mohlo to být třicet minut stejně dobře jako třicet dní nebo třicet let. Už ani nevnímal, jak ho pálí každý nádech, už ani necítil, jak ho studí nohy. Dokonce si ani nevšiml, že se utišil vítr a přestalo sněžit. Síly ubývaly jemu stejně jako Jedovi. Tory netušil, jak dlouho ještě dokáží pokračovat v cestě. Chtělo se mu tak spát…

Najednou se probudil na zemi a cítil, jak do něj Jed strká.

„Co se děje?“ nechápal. Rozhlédl se kolem a po chvilce mu to došlo. Usnul ve stoje a spadnul.

Vstal a šli dál.

Ještě kousek. Ještě kousek to zvládneme, říkal si Tory.

Musíme.

Nesmíme to vzdát.

Ještě aspoň kousek.

Psi na nás čekají už nedaleko.

Po nekonečně dlouhé době je před sebou opravdu uviděli. Měli vyhráno. Dostat se do chalupy pak už byla otázka chvíle…

3. kapitola

„…Tory se pak z toho ještě nějakou dobu zotavoval, ale než skončila zima, byl už zase několikrát v Porii s nákladem, jako by se nic nestalo.“

Knut dokončil svůj příběh a rozhostilo se ticho. Elis se spolu s dalšími mladými dívkami zasněně dívala do ohně a představovala si přitom neohroženého Toryho a jeho hrdinský čin.

Na všechny však nepůsobilo Knutovo vyprávění tímto způsobem.

„Kdo ví, jak to všechno vlastně bylo,“ zpochybňoval to Anders. A nebyl sám, kdo si myslel, že Knut své vyprávění mírně řečeno přikrášlil, aby si získal větší pozornost svých posluchačů.

„Myslíš, že mašeři nejsou tak dobří, aby to zvládli?“ bránila své hrdiny Elis.

Anders pokrčil rameny.

„Možná ano,“ připustil neochotně. I on, jako všichni z města, uznával, že jejich práce a podmínky, ve kterých žijí, jsou opravdu tvrdé. Nepovažoval však za dobré jejich činy ještě takto zveličovat. Žili v jiném světě, k nim do města zavítali málo, tak proč se o ně zajímat a věnovat jim tolik pozornosti? Měli vlastních příběhů dost. Copak si to Elis a další dívky neuvědomují?

Večer ustoupil noci, na obloze se objevily hvězdy a lidé se pomalu začali rozcházet do svých domovů. Když Chriss otevřela dveře do světnice, ještě se tam svítilo.

„Tak jaké to bylo?“ přivítala ji Noreen, která seděla na stoličce a spravovala tuniku svého muže. Když se na ni Chriss podívala, vzpomínky, co se jí vybavily cestou k ohni, se vrátily v plné síle. Chriss pocítila, a ne poprvé, velikou vděčnost, že právě její rodiče byli mezi těmi několika dospělými, kterým se tenkrát podařilo z Iavorie zachránit.

4. kapitola

„To nemůžeš dělat takhle, vždyť to tím celé zkazíš!“ ozval se Chriss za zády známý hlas, právě když se chystala napíchnout maso, aby ho dala vyudit. Tohle nebyla její práce, ale snažila se dělat to tak dobře, jak jen zvládla. Tak, jak jí to Niklas nedávno ukázal. Možná to nedělá tak dobře, jak by to udělal on, ale snáze by výtku přijala od svého bratra než od Ingely. Byla tady v krčmě teprve pár měsíců, přišla sem sotva dospělá, ale nic z toho jí nebránilo v tom, aby poučovala Chriss o tom, jak má správně krájet řepu nebo cibuli, co všechno má přidat do těsta, když dělá placky, nebo jak sklízet po hostech ze stolů. A navíc způsobem, kterým dávala jasně najevo svou převahu a dokonalost. Někdy nad tím Chriss mávla rukou, nechala Ingelu, ať to opraví, a pustila se do další práce. Někdy to ale zabolelo. Připomínalo jí to její vlastní nešikovnost a skutečnost, na kterou nechtěla myslet - že není dost dobrá. A nikdy nebyla. Je kopyto.

Dávaly jí to najevo její kamarádky v tom posledním roce, kdy žily v Iavorii. Dětství tam jí připadalo bezstarostné a takřka dokonalé. Takto na něj vzpomínala. V mnoha ohledech se život tam tolik lišil od života tady ve městě. Byl jednodušší, hezčí. Chriss litovala, že o to všechno přišli. V prvních měsících nad tím truchlili i její rodiče, časem se ale zdálo, že životu ve městě přivykli, a dokonce se jim zalíbil. Klíč, jedinou věc, kterou si z Iavorie přinesli, uložili kamsi do truhly, a tím jako by za minulostí zavřeli dveře. Víc o tom nemluvili a přizpůsobili se novému životu.

Chriss na rozdíl od nich Iavorii postrádala i po letech. Občas ji ale napadlo, jestli to tam vážně bylo tak báječně, jak se jí teď zdá. Jestli toho není víc, na co raději zapomněla – jako její kamarádky, které jí dávaly najevo, v čem všem je nešikovná. Ingela se jim v tom nápadně podobala. Asi proto to někdy tak bolelo.

To Niklas, její bratr, byl jiný. Když chtěl opravit nebo vylepšit něco, co neudělala podle jeho představ, dokázal jí to říct, aniž by měla pocit, že ji odsuzuje nebo že ji kvůli tomu nemá rád. V téhle krčmě byl už hodně dlouho, vlastně tu začal pracovat hned potom, co se vrátil z cesty do Dúnedinu, města soudců, kam ho vzal jejich nejstarší bratr Evan. Byli tam právě v době, kdy se to v Iavorii stalo. To jim zachránilo život.

Teď už Niklasovi patřil celý hostinec, každý den měl dost hostů a ve dnech, jako byl ten dnešní, kdy se chystala oslava a očekávalo se hostů více, než bylo místa v krčmě, tu bylo práce ještě víc. Pernilla, Niklasova žena, měla co dělat s jejich malými dětmi, a tak sem občas zašla pomoci i Chriss. Ve dnech, kdy toho v dílně nebylo moc, zatímco v krčmě nikdo nevěděl, kam dřív skočit, se ráda zapojila.

Chriss tu měla pomáhat dopoledne s přípravou a pak se měla vrátit zase večer, až bude oslava v plném proudu. Ingela i Niklas budou obsluhovat hosty a v kuchyni bude plno práce.

„Podej mi to maso, já ti ukážu, jak to má vypadat,“ vzala jí Ingela maso z ruky a udělala to sama. Chriss se dívala, jak černovlasá dívka postupuje. Nemohla si pomoci, připadalo jí, že dělá skoro to stejné, co předtím ona sama. Nechtěla se hádat, tentokrát nad tím jen mávla rukou a pustila se do přípravy kukuřičných placek. Po chvilce si všimla, že do kuchyně vstoupil její vysoký bratr. Právě se vrátil od uzenáře s prorostlou slaninou. Vesele všechny pozdravil, a jakmile si všiml, že tam je i Chriss, přistoupil k ní a objal ji.

„Má malá sestřičko,“ přivítal ji, i když malá už dávno nebyla. Než vstoupil Niklas do kuchyně, byla nejvyšší z celé místnosti. A možná i nejstarší. Niklas jí tak ale říkal už od dob, kdy se cítil skoro dospěle, tedy dost starý na to, aby se mohl s Evanem vypravit na cesty. V té době byla Chriss stále dítě, takže to oslovení bylo patřičné. Niklas jí tak ale nepřestal říkat ani teď, po všech těch letech. Chriss za to vlastně byla vděčná, připadala si tak vedle něj ochraňovaná. Když byl na blízku její velký bratr, bylo všechno v pořádku, nikdo jí nemohl ublížit, nemohlo se stát nic špatného.

„Před pár dny přijel kramář z jihu,“ řekl Niklas, když se pustil do přípravy zvěřiny. „Přivezl dopis od Evana,“ dodal.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola