Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Fabrice Midal

ZACHRAŇTE SI KŮŽI

Staňte se narcistou

Z francouzského originálu

Sauvez votre peau! Devenez narcissique,

vydaného nakladatelstvím Flammarion / Versilio

v roce 2017, přeložila Zdeňka Fromková.

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou METAFORA

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

obchod@grada.cz, www.grada.cz

jako svou 7151. publikaci

Redakce Soňa Svobodová

Korektura Květa Svárovská

Technická redakce Hana D. Benešová

Sazba Netopejr®

První vydání, Praha 2019

Tisk a vazba CPI Moravia Books, s. r. o.

© Fabrice Midal, 2017

Published by Flammarion, Versilio 2017

Translation © Zdeňka Fromková, 2018

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2019

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-047-5 (ePub)

ISBN 978-80-7625-048-2 (pdf)

ISBN 978-80-7359-583-8 (print)

KAPITOLA 1.

ZNOVUZROZENÍ LÁSKY

„Je potřeba naučit se milovat sám sebe. To je moje učení o naprosté a zdravé lásce. Jedině tak zůstaneme uvnitř sebe a nebudeme bloudit všude kolem.“

Friedrich Nietzsche

Když jsem dospíval, byl jsem utrápenější než většina mých vrstevníků. Pronásledovalo mě několik existenčních otázek a dvě z nich mi často bránily v noci spát. První z nich: „Co mám dělat se svým životem?“ neodvratně následovala otázka ještě zásadnější: „Kdo skutečně jsem?“ Sevřený úzkostí jsem je občas pokládal svým učitelům. Přiznávám, že s určitou dávkou naléhavosti. Jeden z nich mi jednoho dne rozčileně odpověděl: „Přestaňte přece být takový narcista!“ Připadalo mi, jako by mě tím slovem odsoudil.

Vzpomínka na tuto příhodu se mi s brutální naléhavostí vrátila před několika lety při jízdě metrem. Zaslechl jsem nějakou ženu, očividně rozčilenou, jak naštvaně spílala svému synovi: „Nebuď přece takový narcis!“ Kluk sklopil hlavu, jako by byl přistižen při něčem špatném.

Je narcis či narcista nadávka? Něco uvnitř, nevím přesně co, mě naléhavě nutilo, abych se s tímto sprostým slovem usmířil. Provedl jsem to podle svého – ponořil jsem se do knihy. Tentokrát to bylo neobyčejné dílo, které mě naplňovalo radostí už během studií filozofie. Ovidiovy Proměny. Veršované dílo napsané během prvního desetiletí našeho letopočtu latinským básníkem, který si vzal do hlavy, že přepíše hlavní události řecko-římské mytologie. Což byly v té době dějiny světa… Úplně jsem se třásl radostí, když jsem objevoval nový smysl těchto příběhů. Pod záminkou, že vyprávějí o bozích, odhalovaly vášně naprosto lidské, které se týkají nás všech.

Znovu jsem si přečetl legendu o Narcisovi, aniž bych tušil, jaký rozvrat to způsobí uvnitř mě i v celém mém životě. Z této legendy mi původně utkvěla představa, kterou nám vnucují obecné filozofické předsudky. Je to příběh o mladém, pyšném a ješitném muži, který se zamiloval do svého vlastního obrazu a byl bohy potrestán za to, že příliš miloval sám sebe. Provinil se tím, že nebyl pokorný. A dvojnásobně se provinil, protože si o sobě myslel, že je hoden lásky, a miloval sám sebe. Narcismus, narcista, narcis – aniž bych o tom příliš přemýšlel, používal jsem ta slova jako všichni. Tedy se silně hanlivým přízvukem, který v našem slovníku nesou už po staletí. Ošklivá slova. A přece…

Byl jednou jeden Narcis.

Co vypráví tato legenda? Narcis se narodil jako syn nymfy. Po narození ho zanesli k věštci Teiresiovi, který mu předpověděl: toto dítě se dožije vysokého věku, pokud nikdy nepozná samo sebe. Divná věta… Teiresias byl oficiální věštec z Théb. Díky tomu určitě znal Delfský chrám, jeden z nejdůležitějších v řeckém světě, kde se nacházel „pupek světa“, omfalos. Navíc tam jeho dcera byla kněžkou. A tak musel vědět, jak zní věta vyrytá do kamene nad vstupem do chrámu. Věta, která byla všem na očích: „Poznej sám sebe.“ Ta věta, která zlidověla díky Sokratovi, byla základem pro celou řeckou filozofii. Teiresias nebyl žádný vzbouřenec proti tehdejším myšlenkám, a tak by si rozhodně nedovolil té větě protiřečit.

Když byl Narcis malý, všichni kolem se snažili, aby se nepoznal – symbolicky. Legenda vypráví, že se nesměl dívat na sebe do zrcadla. Jak dospíval, stával se tak krásným, že mu nebylo rovno. Každý, kdo se s ním setkal, se do něj zamiloval. Ale Narcis nevěděl, kdo je, ani jaký je. Viděl se jako ošklivé káčátko, které vůbec není hodno lásky. Jak by mohl věřit slovům těch, kteří ho milovali? Nemohl mít důvěru sám v sebe, proč by tedy měl mít důvěru v ostatní? Neměl ani tušení, jak je půvabný, nevěděl o lásce, kterou vzbuzoval v srdcích mladých mužů a žen, k nimž se otáčel zády a zanechával je smutné a nešťastné. Ameinias, jeden z jeho ctitelů, se kvůli němu probodl mečem. Nymfa Echo zase pomalu uvadala a chřadla, bloudila údolími a stále opakovala „běda, běda“, až z ní zbyl jen její hlas.

Jednoho dne Narcis objevil svoji krásu. Abychom si to dovedli lépe představit, legenda tento objev nastiňuje v obrazech: vrací se po dni stráveném na lovu, naklání se nad pramen a poprvé spatří svůj odraz ve vodě. Kdo je ten mladý muž, se kterým se nikdy dřív nesetkal? Pozoruje ho. Připadá mu krásný. Nevěděl o své vlastní kráse. Nikdo z nás o své vlastní kráse neví, proto ji okamžitě vidíme u druhých. Tráví pak dny zkoumáním svého odrazu, obdivuje ho. „Setkává“ se s ním a zamilovává se do něj. Do toho cizince, který není nikdo jiný než on sám. Když nakonec sebe sama pozná, naplní ho to ohromnou radostí a promění se v nádhernou bílou květinu se zlatým srdcem. Je to květina čisté radosti, první, která vykvétá po zimě a která od té doby nosí jeho jméno: narcis.

Pro Řeky byla legenda o Narcisovi radostnou ódou na znovuzrození jara a rozpuk přírody. Oslavou života. Mnohem později, bezpochyby vlivem křesťanských teologů, byl jeho příběh vykládán tak, že Narcise potrestali bozi za to, že příliš miloval sám sebe. Stal se symbolem ošklivosti sebelásky, která vylučuje tu jedinou lásku, kterou uznávali a schvalovali – lásku k Bohu. Ponaučení z příběhu, které přetrvalo až do naší doby, je jasné – je nebezpečné milovat sám sebe. Narcis byl od té doby systematicky odsuzován.

Ale opravdu zemřel? V řecké mytologii hrdinova smrt znamená buď jeho zánik, nebo počátek jeho sestupu do pekel. V legendě o Narcisovi však o pekle není ani zmínka. Nádhera řeckých legend ve skutečnosti spočívá v přeměně a ve znovuzrození, ne ve smrti a zániku. Ta Narcisova spočívá v přerodu v květinu, která se každý rok od prvních jarních dní vždy znovu objevuje a znamená konec zimy a probouzení přírody. Je to květina symbolizující rozpuk života. Navíc už od dob starých Řeků známá pro své lékařské utišující účinky…

Vraťme se však na začátek, a to k Teiresiově věštbě. Jako všichni věštci té doby, i on se vyjadřoval v náznacích. Skutečný význam jeho slov se nikdy nezjevil hned napoprvé, ale byl skrytý a musel se hledat mnohem hlouběji. Když Narcisovi radil, že nesmí poznat sám sebe, nezakazoval mu seznámit se se sebou samým a objevit v sobě lidskost. A už vůbec nebyl proti pravdivému „poznávání sebe sama“. Naopak, varoval ho před léčkou, kterou představuje uvěznění v nějaké fixní identitě („Jsem krásný, mladý muž, syn nymfy…“). Před okovy, které spoutávají to, co ve skutečnosti hluboko v sobě jsme, a které nám brání v přístupu k moudrosti obsažené v Teiresiově věštbě: Narcis se dožije stáří, pokud se neuzavře sám před sebou.

Legenda o Narcisovi nezakazuje milovat sám sebe. Naopak, hovoří o nezbytnosti, či dokonce o povinnosti poznat sám sebe. Přijmout sám sebe. Usmířit se sám se sebou spíše než zůstat rozpolcený. Když Narcis poprvé spatří svůj odraz na vodní hladině, nepoznává se. V tom odrazu vidí někoho cizího. Zvláštní? Naopak! Mé zkušenosti s vyučováním meditací mi potvrzují, že většina z nás se nezná, neví o svých zdrojích, talentech, o svém vnitřním bohatství, o své kráse. Nikdy se neviděli, protože se nenaučili na sebe dívat. Stejně jako Narcis, který neměl ani tušení, že ten mladý muž hodný lásky, ten mladý muž, do kterého jsou ostatní zamilovaní, až z toho ztrácejí rozum, je on sám. Je sám pro sebe cizincem. Jak by to však mohl vědět? I my sami jsme pro sebe cizinci. Říkáme, že je lhostejný, vidíme v něm namyšleného člověka. On je však pouze nevědomý. Jak se vzhlíží v prameni, postupně se objevuje. Tím, že se na sebe dívá. Myslí si o sobě, že je krásný, což opravdu je, a že je hoden lásky, a to je také. Jeho srdce začíná roztávat. Získává schopnost milovat, a díky tomu se otevřít světu a lásku přijímat. Miluje sám sebe, a to ho proměňuje.

Je tedy narcis sprosté slovo? Podivné nedorozumění… Ano, i já jsem roky věřil tomu, že být narcistou je špatné, že je to chyba, a ještě hůř, že je to jakási zkaženost, která brání empatii a schopnosti všímat si druhých. Že je ohromným problémem dnešní doby, kvůli kterému jsme si vytvořili egoistickou společnost. Společnost, kde trpíme depresemi a nedostatkem pozornosti, kde zmíráme na vyhoření a vyčerpání, což jsou jedny z hlavních nemocí naší doby, které nahradily v hitparádě úmrtnosti viry minulého století.

Podívejme se na tyto nemoci zblízka. A sundejme si z očí klapky, které jsme zdědili po předcích. Nabízí se hned jeden jasný fakt. Tyto nemoci přímo souvisejí se sebevykořisťováním lidských bytostí. Chci tím říct, že vykořisťujeme sami sebe. Jsme zaslepení, neschopní se na sebe pořádně podívat nebo se poslouchat, naše těla a naše duše nezvládají to tempo a volají nás o pomoc. Touží po odpočinku.

Nikdy jsme se nenaučili být laskaví sami k sobě, milovat se, obdivovat se. Když jsem se jako dítě vztekal, nikdo se mě nezeptal, co doopravdy chci. Jako každému jinému dítěti mi řekli: „Jdi do svého pokoje a uklidni se.“ Ve škole a později na gymnáziu to nikdy nebylo: „Podívej se do sebe,“ ale spíš „Mlč!“ V práci bylo potřeba jít s davem, podřídit se pravidlům a podávat super výkony. A riskovat přitom, že vyhoříme, aniž bychom si někdy naslouchali nebo na sebe brali ohledy.

Dokonce se ani neumíme respektovat. Pohrdáme sami sebou, aniž bychom si to vůbec uvědomovali. Jsme k sobě tvrdí, mnohem tvrdší, než bychom si kdy dovolili být k někomu jinému. Neposloucháme sami sebe a od druhých očekáváme, že nás budou poslouchat. Nenacházíme uvnitř sebe klid a mír a na druhé se zlobíme, že nás nenechají na pokoji a že nás neoceňují. Ale copak sami sebe necháváme na pokoji? Deptáme sami sebe a deptáme ostatní, aniž bychom si to uvědomovali. I když předstíráme, že máme obětavého ducha.

Mýtus o Narcisovi mi neodbytně připomíná jednu pohádku, kterou jsem často četl, když jsem byl malý. Sněhovou královnu. Je to jedna z nejdelších Andersenových pohádek a bezpochyby nejinspirativnějších. Já jsem byl Kaj, my všichni jím jsme. Dítě, které trávilo hodiny smíchem a hrami se svou sousedkou Gerdou. Gerda si užívala život plnými doušky a všichni ji zbožňovali. Pomstychtivá Sněhová královna žárlila na jejich přátelství a Kaje očarovala. Vyslala k němu dva střepy ze svého kouzelného zrcadla z ledu. Jeden se mu zabodl do oka a druhý do srdce.

Milý chlapeček se najednou proměnil v tvrdou, netečnou, pyšnou a zlou bytost. Zničil růžové keře, které společně s Gerdou vysadili, a odmítal od té doby komukoli jakkoli pomoct. Andersen také zdůrazňuje, že se stal mnohem přemýšlivější: „Ten kluk je inteligentní,“ říkalo se o něm. Přestal vidět přirozenou krásu věcí kolem sebe a jeho srdce, stejně jako srdce Narcisovo, se změnilo v kus ledu. Už nemohl milovat ani sebe, ani ostatní. Dokonce i Gerda se pro něj stala cizí.

Na konci dlouhého dobrodružství, které se hemží obry a zlými kouzly, ho dívka osvobodí slzou. Slzou, která pronikne přímo do Kajova srdce a která rozehřeje led, v němž bylo jeho srdce uvězněno. Chlapec se následně rozpláče a jeho slzy vyplaví druhý střep, který ho oslepil. Kaj začne znovu žít. Znovu milovat.

V každém z nás je kus Kaje. V každém z nás je i kus Narcise předtím, než se setkal sám se sebou. Všichni máme srdce uvězněné v ledové krustě, kvůli které jsme tak tvrdí. Izoluje nás v naší věži ze slonoviny. Nedovoluje nám vidět ostatní ani sebe samotné.

Když měl Kaj srdce a pohled proměněné ledem, neviděl realitu a jeho srdce ztvrdlo. Byl uvězněný v krunýři ješitnosti. Narcis se neuměl na sebe podívat a neznal sám sebe, a nedokázal proto milovat. A podobně jako Kaj se rozplakal, jakmile se jeho srdce nakonec něco dotklo. Tím, že miloval sám sebe, se stal opravdovým člověkem. Potkal sám sebe a stal se květinou se zlatě žlutým srdcem. Vzácnou květinou se srdcem plným radosti. Znovu se zrodil, aby mohl milovat. Poznal sám sebe. Konečně si mohl říci ano…

KAPITOLA 2.

OŠKLIVÉ KÁČÁTKO

„Neopovrhujte ničí citlivostí. Citlivost je podstata každého.“

Charles Baudelaire

Když jsem byl malý, nebyl jsem ani Narcis, ani Kaj. Byl jsem ošklivé káčátko, které se od ostatních káčátek velmi lišilo. Neuměl jsem nic jako oni. Posmívali se mi. Také mi pořád někdo něco vyčítal.

Pro rodiče jsem byl určitou anomálií. Mysleli si o mně, že jsem duševně zaostalý, snažili se s tím však nějak vypořádat. Každý rok se proto bili za to, abych postoupil do vyšší třídy, a přestali mi vyčítat moje katastrofální známky. Když mi na konci čtvrté třídy jeden učitel načmáral do notýsku: „Přísně potrestat, dostatečně se nesnaží,“ akorát celí vyčerpaní pokrčili rameny. Já jsem se doopravdy moc nesnažil. Zkoušel jsem trochu něco dělat, ale pokaždé mi to nahánělo strach a nebavilo mě to. Necítil jsem se u toho ani šťastný, ani radostný. Byl jsem přesvědčený o tom, že nejsem normální, jak mi všichni pořád opakovali, a ztratil jsem veškerý elán. Bylo mi jasné, že to prostě líp neumím.

Ostatně, už od narození jsem měl určitou nevýhodu. Byl jsem nešikovný. Později jsem zjistil, že jsem měl špatně naučené strany. A mám to tak pořád. Stále nedokážu bezprostředně odlišit levou od pravé. Neuměl jsem si zavázat tkaničky a musel spoléhat na pomoc chůvy, za což jsem se strašně styděl. Dokonce jsem si ani nedokázal s ostatními dětmi hrát s míčem. Za prvé se mi skoro nikdy nepodařilo ho chytit a v těch vzácných chvílích, kdy se mi to povedlo, jsem ho pak úplně špatně hodil, takže moje družstvo ztratilo body a já jsem od kluků schytal hromadu nadávek. Naučit se plavat pro mě bylo utrpením. Jeden přítel mých rodičů tomu s velkou trpělivostí věnoval celý měsíc, v průměru několik hodin denně, než se mi podařilo nějak zkoordinovat pohyby nohou a rukou. S mou nešikovností souviselo všechno. Neměl jsem rád klučičí hry, špatně jsem běhal, nebavilo mě tahat holky za vlasy ani jim zvedat sukně.

Byl bych udělal cokoli, abych byl jako ostatní kluci ze školy. Strašně jsem se na sebe zlobil, ale byl jsem zkrátka jiný. Lišil jsem se. Styděl jsem se za sebe. Za to ošklivé káčátko, které pořád musel někdo vodit za ruku, aby zvládlo to, co se pro všechny ostatní zdálo tak přirozené. Cítil jsem se skoro jako nějaká zrůda, že nemůžu dělat to, co moji spolužáci. Že si neužívám běhání a jiné fyzické aktivity. Snil jsem o tom, že jsem „jako oni“. Měl jsem pocit, že je se mnou pořád něco špatně a že nejsem hoden žít. Připadal jsem si divný. Nechápal jsem, že ve skutečnosti jsme každý nějak divný.

Ke svému probuzení na počátku dospívání jsem potřeboval jeden pohled. Pohled mého dědečka. Vášnivě rád jsem maloval, ale moje obrazy nikoho moc nezajímaly. Každé léto, když jsme se sestrou odjeli na letní tábor, nám matka uklízela pokoje. Uklízení pro ni znamenalo hlavně vyhazování. A tak moje roční várka obrazů končila v popelnici a mně to přišlo normální. Koho by tak mohly zajímat obrazy někoho tak nenormálního, jako jsem byl já?

To trvalo až do dne, kdy ke mně do pokoje přišel dědeček, zrovna když jsem maloval. Díval se mi přes rameno. Neviděl jsem ho, ale cítil jsem jeho zájem a zvědavost. Zeptal se mě, co maluji, a řekl mi, že se mu to líbí. To bylo všechno. To bylo všechno a bylo to něco ohromného. Neskákal jsem radostí, cítil jsem však mnohem víc. Neuvěřitelně se mi ulevilo. Byl to první krok na cestě, o níž jsem nevěděl, že vůbec existuje. Ani jsem netušil, že je to cesta, která nikdy nekončí pokud sami sobě dokážeme říct ano. Odvážit se sám sebe ocenit a přiznat si to. Na své akvarely jsem se podíval jinýma očima. A řekl si, že se mi líbí. Což dřív nepřipadalo v úvahu.

Malování však pro mě bylo jen rozptýlením pro zábavu. Zanedbatelná věc. Nenapadlo mě upřít ten nový pohled i na jiné své činnosti. Zůstával jsem uprostřed zimy, přesvědčený o tom, že všude jinde je jaro. Čas od času se samozřejmě našlo pár dospělých, kteří mě uklidňovali: „Uspěješ i tak,“ nebo „Zkus něco jiného.“ Moc jsem jim nevěřil, nezahnali ani smutek, ani těžkosti, ale pohled mého dědečka něco změnil. Zasel do mě pochyby, které postupně drtily můj krunýř vytvořený z té jediné identity, kterou jsem znal. Z nešikovnosti.

Ve svých jednadvaceti, kdy jsem se nudil u příliš teoretických studií filozofie, jsem se poprvé zúčastnil meditačního semináře. Lektorova přednáška byla natolik radikální, až mě to zaráželo. Skoro to až zchladilo moje nadšení. Řekl nám, že v každé lidské bytosti je něco krásného a dobrého, co si zaslouží být milováno. Dodal, že to je to něco, co nám dovoluje vidět krásu světa. Ukazoval přitom na starý nádherný strom.

Na univerzitě jsme pluli abstraktním světem myšlenek. Tady mi však vykládali o pitvání faktů, a co hůř, abych se zajímal o to, co jsem zač. Zbytek dne jsem strávil tím, že jsem v sobě hledal něco, co by mohlo být milováno. Upřímně… nic jsem nenašel. Viděl jsem své nedostatky, slabosti, svůj sklon příliš přemýšlet o všem možném. Byla tu moje nešikovnost, jinakost a jizva nad rtem, kterou mám od narození. Samé ubohůstky, strachy, žárlivosti. Co z toho mohlo být hodno lásky?

Nerozuměl jsem tomu. Nebyl jsem nijak výrazně nešťastný ani jsem nežil v úzkosti. Žil jsem s vědomím, které mi dokonce ani nevadilo – byl jsem průměrný, ostatní byli skvělí. Každý podle svého, ale skvělí byli všichni. Nicméně jsem alespoň dospěl do stavu, že jsem sám sebe vystál. Už to bylo samo o sobě skvělé. Nevěděl jsem, jaký další vztah bych si sám se sebou mohl vybudovat. A předpoklad, že v této mé osobě je něco, co by se dalo milovat, mi vůbec nešel na rozum. Navíc mi přišlo absurdní, abych sám sobě kladl otázky, jak nám to radil lektor. Jeho přednáška mi nedávala smysl, ale vzhledem k tomu, že to byl několikadenní seminář, pokusil jsem se tu hru hrát.

Meditovat jsem začal o dva nebo tři roky dřív, abych se zbavil sám sebe. Abych „se uklidnil“. Neuvědomoval jsem si, nakolik to bylo násilné. Jak jsem terorizoval sám sebe, když jsem dychtil zbavit se toho svého protivného já. Kterého jsem se ostatně vůbec nezbavil. Aniž bych si to přiznal, znepokojovalo mě se pozorovat. Bál jsem se, co bych mohl objevit. Během semináře jsem několikrát podlehl pokušení umlčet sám sebe a příliš se nezkoumat. Pokračujte dál, tady není nic k vidění…

Čtvrtý den jsem se sesypal. Stalo se to večer. Byl jsem sám v zahradě. Najednou jsem si uvědomil, že už dál nemůžu být sám sebou. Byla ve mně tak strašná nenávist vůči sobě, nenávist, které jsem si nikdy dřív nevšiml, protože jsem se sám k sobě nikdy neobracel s otázkami. Neodpovídal jsem žádným standardům, žádné normě. Trýznil jsem sám sebe, abych se změnil a pokusil se být „jako ostatní“, ale i přes toto dotírání jsem to neviděl. Nikdy to u sebe nevidíme, přestože u ostatních to rozpoznáme tak rychle.

„Nenávidím se.“ Ve chvíli, kdy jsem vyslovil ta dvě slova, myslím, že nahlas, ve chvíli, kdy jsem se přistihl in flagranti s touto nenávistí, jsem se cítil příšerně a přestal jsem se nenávidět. Neznamená to, že jsem se začal milovat nebo oceňovat, to vůbec ne, ale zmizela ze mě určitá tíha. Tíha té skryté nenávisti, kterou jsem právě pojmenoval. Odhalil jsem její identitu. Tíha, kvůli které jsem byl k sobě tak uštěpačný, tak zlý sám na sebe. Nikdy spokojený, vždycky nedůvěřivý. „Inteligentní“, ale chladný. Jako Kaj poté, co ho do oka a srdce trefily střepy z ledového zrcadla Sněhové královny.

Bylo to jako facka. Probuzení. Osvobození. Samozřejmě jsem nevěděl, že jsem toho večera zažil svůj první moment narcismu. Setkal jsem se sám se sebou. Jen z dálky, ale alespoň jsem si uvědomil, že existuji. Hledal jsem příšeru, děsivou, ohavnou, zneklidňující bytost, kterou jsem však nenašel. Byl jsem tam jenom já. Jistě, zraněný a nedokonalý, ale zasluhující si shovívavý pohled, jakým se díváme na dítě, na přítele, nebo dokonce na cizího člověka, který vzbuzuje naši zvědavost.

Poprvé jsem vzal svou bolest do svých rukou. Přestal jsem se napomínat. Ušetřil jsem se vět „to bych mohl udělat líp“ a „jsem na nic“. Byl jsem nahý. Zasluhoval jsem utěšit. A vydal jsem se na cestu.

Ta cesta nebyla žádná dálnice. Byla to stezka, na které jsem tisíckrát zakopl. Milovat sám sebe nikdy neznamená jednou a dost. Neustále musíme sledovat, kudy vedou naše kroky. I teď, o třicet let později, se mi skoro každý den stává, že se přistihnu při činu. Pořád se mi stává, že jsem na sebe nepříjemný, že sám sebe obviňuji, nadávám si do hlupáků nebo mi přijde normální, když se mnou někdo nejedná dobře. Ať už jsem to já sám, nebo někdo jiný. Do ovzduší kolem mě v tu chvíli proniká otrávený plyn. Rozháním ho tím, že si vzpomenu na večer, kdy jsem konečně sám sobě povolil mít se rád.

Na této cestě jsem jen nezakopával: dělal jsem chyby, které mě zavedly do slepých uliček a způsobily několik nepříjemností. Pochopil jsem z toho, že bych si měl víc vážit sám sebe. Tehdy byl ze všech stran slyšet právě tento rozkaz. Vědci přišli na to, že úspěšní lidé o sobě obecně mají dobré mínění. Na rozdíl od těch, kteří plní věznice a detoxikační centra. V Kalifornii na základě tohoto závěru prohlásili, že se budování vlastní sebeúcty stane prioritou ve vzdělávání a všechny problémy se tím vyřeší. Individuální i společenské. A tak v roce 1986 spatřila v Americe světlo světa Task force to promote self-esteem neboli „Iniciativa pro podporu sebeúcty“. Její poslání? Opakovat dětem, dospělým, mladým i starým: „Jste úžasní!“

Provedení bylo drahé, fiasko hlučné. Pověření školitelé marně všem kolem tvrdili, jak jsou skvělí. Ti se na ně jen zdvořile usmívali, ale nevěřili jim ani slovo. „Skvělý? Já? To je milé, ale v čem?“ Přesně jako jedna moje spolupracovnice, která mi nedávno odsekla: „Ale ne, tak to není! To kdybyste mě opravdu znal…“ Po několika letech si Iniciativa objednala studii, která měla zhodnotit přínosy jejího počínání. Výsledek byl více než smíšený: „Dle zanesených údajů je jasné, že vztah mezi sebeúctou a jejími důsledky je pochybný, nevýznamný a mnohdy dokonce ani žádný není.“ Bylo tam pořád stejně obezity, násilí, předčasných těhotenství, školních neú spěchů a drog. Kletba nenávisti k sobě samému nebyla zlomena. Aby tomu tak mohlo být, chybělo totiž to podstatné.

A přesně to stejné podstatné pokaždé chybí v mnoha různých praktických lekcích či koučování zaměřeném na spokojenost a osobní rozvoj, takže se stále dokola opakuje onen nešťastný kalifornský scénář. Zatím ještě motivovaným účastníkům se celý den či týden vnucují věty typu „Milujte se“ či „Oceňujte se.“ Touží vůbec po cvičeních, jak toho dosáhnout? Servírují se jim nejrůznější metody (pokud možno jednoduché) ve třech či deseti bodech, zjednodušené recepty, předvařené, předžvýkané, díky nimž by měli v sobě tu skvělost objevit. Jejich jediný efekt je však nakonec silný odpor těch, kteří to vyzkoušejí, protože u sebe nevidí žádnou změnu. Vyvodí si z toho jediné: „Ani s tím to nezvládnu.“

Ne, ať se sebevíc snaží postupovat podle těch návodů, nepovede se jim to. Milovat totiž není výsledek rozumu. Není to výsledek nějakého cvičení, které v určitý okamžik podle přesných pokynů provedete. Nedá se naplánovat do diáře jako schůzka, kterou vmáčknete mezi pracovní schůzi, dokončení projektu a pár nákupů domů. Nemůžu se rozhodnout, že budu každý den nebo třikrát týdně od dvou do tří podobně jako při cvičení v posilovně milovat a po zbytek týdne si myslet, že mám hotovo. Ani to není žádné cvičení v sebepozorování. Můžu se zavřít na tři dny nebo klidně i na měsíc sám do místnosti, ale víc milovat díky tomu nebudu. Ani sebe, ani ostatní.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

KAPITOLA 1. - ZNOVUZROZENÍ LÁSKY

KAPITOLA 2. - OŠKLIVÉ KÁČÁTKO