Johan Theorin

Hon na vittry

Příběh o Jarmalandu

Originální název: Jakten pa hwitrerna. Kronikan om Jarmaland

Vydáno u Albert Bonniers Forlag, Stockholm, Sweden 2019

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Johan Theorin, 2019

Published by agreement with Salomonsson Agency.

Translation © Jaroslav Bojanovský, 2020

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9029-1 (epub)

ISBN 978-80-243-9030-7 (mobi)

Had se vynořil ze studených hlubokých vod horského jezera. Vystrčil nad hladinu nos, otevřel chřtán a nadechl se letního vzduchu. Na jazyku poznal, že i tady, vysoko v horách, vzduch voní trávou a hlínou. Ucítil i jiné bytosti, malá a velká zvířata, která se pohybovala kolem jezírka: lumíci, lišky a občas kolem prošel i medvěd. Velká čtyřnohá zvířata se tu téměř neukazovala – vyhnaly je odsud dvounohé bytosti. Bytosti, které stále něco říkaly, chodily ve skupinách a měly u sebe ostré zbraně.

Tihle dvounozí na sebe pokřikovali, zabíjeli a sami byli zabíjeni z důvodů, kterým had nerozuměl. Nezabýval se tím. Mezi horami nyní opět zavládl klid. Dlouhý had byl přesto obezřetný a raději se zdržoval pod hladinou. Snažil se teď něco zavětřit nebo postřehnout, ale nic neslyšel. Dřív občas zaslechl tóny dlouhé trubky, kterou si do hor přinesla jedna z těch dvounohých. Je mladá a mrštná. Táhlé tóny její trubky ho vábily. Rád by je uslyšel znovu. Nyní bylo ale všude ticho.

Had zasyčel. Bylo to cosi jako pozdrav ostatním hadům mezi skalami. Byli tam, cítil jejich pach. Poté znovu vklouzl pod hladinu. Chtěl si odpočinout a čekat na tóny trubky.

Stíny pod horou

Je den po vítězné bitvě o Salajak a Lovisa Georgsdotterová vychází z hradu. Chtěla by se setkat s jezerním hadem. Nemá u sebe žádnou zbraň. Co by se jí na hoře mohlo stát? S vittry je už přece dobojováno. Jejich hrad byl dobyt a vítězství bylo oslaveno v jeho největší síni.

Lovisa si s sebou nese jen svou březovou trubku, kterou jinak svolává na pastvě krávy. Nyní by s její pomocí ráda tady v horách přivábila hada velkého jako plachetnice. Přesto se s ním chce setkat o samotě.

„Kam se chystáte, slečno Loviso?“ zeptá se jí jeden ze strážců.

Strážci jsou dva a nehnou se od ní ani na krok.

„Na malou procházku,“ odpoví stručně Lovisa.

„V tom případě půjdeme s vámi.“

Lovisu doprovázejí na každém kroku, je to rozkaz jejího otce Georga. Nyní jí to hodně ztěžuje setkání s hadem. Jsou to dva urostlí vojáci z Frösönu. V sálech a na chodbách hradu ji nikdy nespouštějí z očí.

Lovisa se tedy sice může cítit bezpečně, ale zároveň je rozmrzelá. Pokud jsme bitvu vyhráli a vittrové jsou pryč, proč je nutné, aby ji někdo hlídal?

Víc už neřekne, jen na stezce přidá do kroku. Projde hradbou a sestupuje po svahu hory. Právě tady se před několika dny odehrála bitva o Salajak. Teď je zde ticho a klid.

Vojáci jdou ve stejném tempu za ní. Nehovoří, ale řinčení jejich mečů a dunící kroky v jehličí jsou slyšet víc než dobře. Lovisa zatne zuby.

Když pak dojdou k říčce pod horou, zastaví se a zvedne trubku se slovy:

„Díky za doprovod, pánové! Teď se ale chci projít chvíli po hřebenu téhle výšiny. Toužím najít ztracený klid, být o samotě.“

Jeden ze strážců zavrtí hlavou.

„Musíme vás hlídat, slečno Loviso.“

„V tom případě mě můžete hlídat odsud.“

Strážci jsou skoro o jednu stopu vyšší než ona. Lovisa tedy vyjde kus do svahu, aby se na ně mohla podívat seshora, a pak dodá:

„Chci se projít sama. Putovat, jako to dělávají poutníci… Ale jestli zavolám, přijďte za mnou nahoru, ano?“

„A co když uslyšíme zvuk vaší trubky?“ zeptá se strážce a ukáže na nástroj.

„Bude to znamenat, že je všechno v pořádku,“ odpoví Lovisa. „Můžete se zaposlouchat do jejích tónů.“

Lovisa pak začne stoupat vzhůru. Pospíchá, dělá dlouhé kroky. Její nabíraná suknice se často zadrhne v jehličnatém porostu, ale Lovisa ji pokaždé zdárně vyprostí. Nemá strach, je ze všeho nejvíc rozzlobená a smutná.

Vittrů se už neobává. Ti lidojedi jsou pryč. Nad horou Salajak už nepoletují vitterské mahry se svými koženými křídly. Jejich hrad dobyli vojáci a její otec ho změnil v lidské obydlí. Vitterský královský pár byl zajat a uvržen do pozemního vězení. Hrad na vrcholu hory byl tedy dobyt – a přesto tu panuje smutek.

Lovisa ví, že si vítězství vyžádalo mnoho životů. Bitvu o Salajak nepřežilo mnoho vojáků, volů i koní. Lovisin kůň Aegir je v pořádku, ovšem ostatní zvířata usmrtily obří valouny, které vittrové svrhli z hradeb hradu. K nejvážněji zraněným patří Samuel Egg. Zle mu ublížil řev jedné z vitter a teď leží v mrákotách v jedné z místností určených pro nemocné. Když byl Samuel při vědomí, Lovisa s ním v podstatě nestihla promluvit. Nemůže ani požádat mírovou radu o to, aby Samuela pomstila.

Předtím, na začátku večera, Lovisa stála před zavřenými dveřmi, za nimiž se rada sešla. Slyšela skrze ně jejich hlasy, hlasy mužů, ale dovnitř vejít nesměla. Beztak věděla, kdo tam sedí. Nová mírová rada jejího otce Georga. Založil ji společně se svým rádcem Sejeniusem a pěti rytíři den po vítězství nad vittry. Lovisa její členkou není, ani její bratr Lars.

„Co je to mírová rada?“ zeptal se jí Lars.

„Rozhodne o tom, co se po skončené bitvě bude dít,“ odpověděla mu Lovisa. „Bude v době míru spravovat zdejší hory.“

„A ten mír už nastal?“ zeptal se Lars.

„Ano. Náš otec a jeho rytíři dobyli hrad,“ odpověděla Lovisa s očima upřenýma ke dveřím. „A vittrové jsou pryč.“

„Ale já je viděl v podzemí,“ namítne Lars. „Malé vittry!“ Lars hned následující den po bitvě spadl nešťastnou náhodou do studny. Zachránili ho Samuel Egg a jeho bratři. Lars od té doby mluvil o jeskyni, v níž se tam dole ocitl, a o stínech, které se tam pohybovaly.

„Všichni vittrové jsou pryč,“ ujišťovala Lovisa bratra.

Přitom věděla, že tomu tak není.

Přinejmenším teď ale žádné vittry nevidí. Vystoupala se svou trubkou z údolí a nyní stojí sama u menšího horského jezera.

Salajak leží na severu, je to velký shluk oblých skal obepnutý hradbou. Než před několika dny začala bitva, hlídkovali na ní vittrové. Nyní jsou mrtví nebo uvěznění. Ale ne všichni. Někteří uprchli do chodeb a tunelů pod Salajakem a schovávají se tam. Mohou se kdykoli vrátit – je třeba, aby byl hrad střežen. Kým? Třeba hadem z jezera?

Lovisa mhouří oči, svítí jí do nich slunce a lesknoucí se vodní hladina bezejmenného jezera na jižní straně hory. Je dlouhé, úzké a hluboké. Také plné ryb – sivenů a pstruhů. Ty jsou potravou pro hada. Pro Storsiho.

Lovisa takhle hada pokřtila tehdy, když se poprvé nechal zlákat zvukem její trubky a vynořil se. Storsi se sem přesunul jihu, z lesů a vodních ploch Jämtlandu, a Lovisu poslouchá.

Lovisa v to věří. Doufá.

Nyní zvedla trubku k ústům a duje do ní z plných plic.

Její tóny se nesou nad jezerem.

Musíš se ukázat! A poslouchat mě.

Nic se ale nestane. Vrcholky hor vracejí ozvěnou tóny trubky a vodní hladina je stále rovná.

Dívka zaduje znovu. Zvuk trubky je nyní ještě silnější a delší. Storsi ji tam dole musí slyšet. Jezero se dál poklidně leskne na slunci.

Lovisa odloží trubku a povzdechne si. Když se zadívá na hory, všimne si, že o kus dál je něco tmavého a oblého. Temný otvor. Zeje v hoře jako velký trollí chřtán. Není tak vysoko, aby se do něj nedalo vejít.

Co to je? Vstup do jeskyně? Do dolu? Lovisa je zvědavá. Uchopí trubku a pomalu se vydá k tomu místu. Myslí při tom na vittry a na písně o hadu Midgårdovi, prapředku všech hadů, který prý spí v obrovské díře pod horami. Kdykoli se ale může probudit.

Lovisa dojde až k otvoru. Nahlédne dovnitř. V temnotě jeskyně není nic vidět ani slyšet. Když do ní vchází, má se přesto na pozoru. Denní světlo zvolna mizí, ochladí se. Tunel se pomalu zvyšuje a rozšiřuje. Lovisu znepokojuje, že navíc klesá stále hlouběji, ale přesto jde dál, krok za krokem. Znovu nastraží uši. Nic neslyší. Žádné vittry ani hada Midgårda.

Neozvalo se ve tmě přece jen nějaké tiché zaškrábání? Dívka se opatrně rozhlíží kolem sebe. Stěny jsou nerovné, plné puklin a stínů. I ty jsou ale mlčenlivé.

Lovisa stejně začíná cítit, že tu není sama. V momentu, kdy se chce otočit a vrátit zpět, se náhle pohnou tři stíny. Vyloupnou se z pukliny v tmavé stěně.

Dívka zatají dech.

Vittrové. Vitterští bojovníci. Předtím je viděla jen zdálky, nyní ji od nich dělí deset kroků. Tři postavy jsou nejméně o dvě stopy vyšší než ona. Mají husté černé vlasy a válečné oblečení ušité z kůže. Každý nese na rameni kamennou palici.

Lovisa se ani nehne, stále zatajuje dech, nejraději by byla neviditelná. Chystá se couvat a běžet o život k východu. Vtom ale zaslechne další zaškrábání – tentokrát za zády.

Rychle se podívá přes rameno: stojí tam čtvrtý vitterský válečník. I on vystoupil z úzké chodbičky mezi stěnami. Je mohutný a vysoký, zvedá palici.

Dívka nemá šanci utéct. Tunel jí najednou připadá ledově studený. Dál stojí vzpřímeně na místě. Neboj se, pomyslí si, dej průchod své zlosti. Vzpomeň si na Samuela. Ten by se pustil do boje!

Lovisa pak zvedne trubku a nadechne se.

„Nejsem tady sama,“ říká tiše, avšak zřetelně.

Vittrové na to neodpoví, zato Lovisa uslyší za zády tiché zasyčení. Všichni čtyři vittrové se k ní pomalu blíží. Lovisa cítí pach hlíny, kamení a zatuchliny.

Prudce zaduje do trubky. Zvuk, který z ní vyjde, je ohlušující a donutí vittry, aby se na okamžik zastavili. Podívají se jeden na druhého a dál míří k Lovise s napřaženými palicemi.

Lovisa sice nemá žádnou zbraň, ale je připravena bojovat. Člověk proti čtyřem lidojedům. Čtyři na jednoho.

Za zády jí náhle zcela zmizí denní světlo. Od vchodu do jeskyně něco syčí. Lovisa nevěří vlastním očím: vidí obrovskou hadí hlavu.

Storsi!

Veliká hadí hlava se pohupuje a stéká z ní voda. Hadovo tělo zůstalo venku, uvnitř je jen jeho hlava bránící průniku světla.

Had se pomalu souká dovnitř mezi stěnami a upírá na vittry žluté oči. Vyplazuje dlouhý jazyk, jako by si jím chtěl jeskyni očichat.

Vitterský bojovník necouvá. Napřáhne palici směrem k hadovu jazyku a spustí válečný pokřik:

„Áááááá!“

Had se na křičícího válečníka pronikavě zadívá očima, které nemrkají.

„Áááááá!“

Storsi si křiku nevšímá. Otevře chřtán a zaútočí. Útok je tak rychlý, že ho Lovisa ani nepostřehne – uslyší jen vittrův výkřik.

Storsi vittrovi stiskl dlouhé paže. Vittra se brání, ale marně.

Lovisa se konečně pohne – vykročí a dlouze zatroubí směrem k hadovi.

Zpátky, Storsi! Zpátky do jezera!

Had ji poslechne a začne couvat. Brzy je venku. Vittru, svou bezmocnou oběť, vleče s sebou.

Během okamžiku jsou oba pryč. Vchod do jeskyně je prázdný.

Znovu se objeví světlo. Lovisa slyší, jak na sebe zbylí tři vittrové něco pokřikují. Tunelem se nesou jejich těžké kroky. Nakonec zvolna utichají pod Salajakem.

Lovisa vybíhá z jeskyně na čerstvý vzduch. Chce na hada zatroubit, aby vittru pustil, ale je pozdě. Vidí, že had a jeho kořist jsou už u jezera.

Ozve se žbluňknutí a Storsi vklouzne do vody. Jeho hlava i vittra mizí pod hladinou. Lovisa sleduje, jak se pod ní naposledy zavlní jeho dlouhé tělo.

Storsi i vittra jsou pryč. Mezi horami je opět ticho. Jedinou stopou po zápasu je kamenná palice ležící v jehličí.

Lovisa ji nechá ležet. Nadechne se a sestoupí dolů svahem zpět do údolí. Tam uslyší volání:

„Slečno Loviso! Kdepak jste?“

„Tady!“

Lovisa si všimne svých strážců – a nejsou sami. Na jihu se objevila celá karavana vojáků. Jsou v ní i voli a vozy, přes jezera v údolí se plaví vory, které vezou menší i velké klády.

Dívka nemá čas se zamýšlet nad tím, k čemu všechny ty klády budou, protože k ní hned přiskočí oba strážci. Tváří se znepokojeně a jejich luky jsou připravené vystřelit.

„Všechno v pořádku, slečno Loviso?“

Lovisa přikývne a spěchá k nim – nechce, aby stihli doběhnout k jezeru a objevili Storsiho. Kdyby ho zahlédli, mohli by na něj vystřelit šípy.

„Ano, jsem v pořádku,“ řekne pak. „Stalo se něco?“

„Máte se vrátit do hradu, slečno! Váš otec má prý pro vás nějaké nové zprávy.“

Lovisa zvedne oči k Salajaku. Její myšlenky směřují k jejímu otci a mírové radě. Ke starým mužům, kteří věří, že vittrové byli poraženi a jsou pryč.

„Dobrá, půjdeme,“ rozhodne. „Také mu chci něco říct.“

Čekání

„Já ji zabiju,“ říká Niklis Egg bratru Jöranovi.

Oba bratři sedí na temné chodbě u zavřených dřevěných dveří. Ztěžka dosedli na podlahu.

Niklis se dívá na svůj meč, který se jmenuje Storm a je ostrý, i když zlomený. Získal ho během pochodu k Salajaku.

„Já se s ní utkám,“ říká pomalu. „Je jen otázkou času, kdy ji zabiju.“

„Koho?“ ptá se Jöran.

„Tu, která srazil Samuela. Vitterskou mahru s koženými křídly.“

Jöran skloní hlavu. V hradě vittrů je ticho, žádní nepřátelé už tu nezůstali. Je tu klid jako v nebi, jenomže bratrům Eggovým to není nic platné.

„Niklisi, ta mahra už je mrtvá,“ říká Jöran. „Oba, vittra i ona, zahynuli v lavině.“

„Ty jsi viděl jejich těla, bratře?“ ptá se Niklis.

Zároveň se dívá na konec chodby. Je tam okno, které vede na sever, k velké propasti pod hradem, k níž se bratři předešlého dne spustili a kde vittry zmizely v lavině.

„Budu bodat Stormem do sněhu,“ řekne. „Tak dlouho, dokud nezrudne.“

V místnosti za dveřmi leží jejich starší bratr Samuel Egg. Mahra ho těžce zranila v době, kdy si už všichni mysleli, že je dobojováno. Mahra zmizela a bratři teď nemohou nic dělat, musí se postarat o svého bratra, který je v bezvědomí. Muži pana hejtmana vyzdvihli Samuelovo tělo podél skalní stěny na nosítkách upevněných čtyřmi lany. Samuel byl vytažen do hradu a pak uložen v místnosti pro nemocné. Pak se za ním zavřely dveře, u nichž teď sedí Niklis s Jöranem.

„Musí zemřít,“ zopakuje Niklis.

Hlava mu třeští, bolí ho uši a celé tělo. Když lezl po skalní stěně, také ho zasáhl mahřin křik. Ze všeho nejhorší je ale výjev, který má stále před očima: to, jak Samuel spadl a krvácel z úst.

Kolem bratrů projdou vojáci, ale žádný z nich se nezastaví. Oknem dopadá dovnitř sluneční světlo, pomalu se plíží po podlaze a směřuje k večeru. Jöran náhle prudce zvedne hlavu a zaposlouchá se.

„Slyšel jsi to?“ ptá se. „Nebyl to Samuel? Nekřičel?“

„Ne,“ odpoví Niklis a sevře meč. „Ještě se neprobral.“ Jöran zatím splétá lano – tato práce mu jde od ruky, je dobrý lezec, zato v boji za moc nestojí.

Niklis cítí, že mu hlava třeští stále silněji. Potřebuje se té bolesti zbavit. Nakonec se zadívá na bratra a osopí se na něho:

„V boji jsi zaváhal, bratře.“

Jöran sebou trhne a pustí jedno vlákno.

„Cože? Jak to myslíš?“

„Nechtěl jsi bojovat s mahrou,“ odpoví Niklis. „Já to viděl! Zůstal jsi viset na laně a nespustil ses tam, kde se bojovalo.“

„Já jsem šplhal,“ namítne Jöran. „Jsem dobrý v lezení, mnohem lepší než v boji. V tvém případě je tomu naopak!“

„Šplhají veverky,“ řekne Niklis. „Vojáci zůstanou na místě a pustí se do boje.“

Niklis tím trochu ulevil své zlosti, hlava už ho bolí o něco méně. Pod kamennou klenbou se rozléhají tlumené kroky. Niklis zvedne oči a uvidí, že se k nim přítmím blíží postava v bílých šatech. Je to slečna Lovisa, hejtmanova dcera. Následují ji dva mohutní vojáci.

Samuela okouzlily její velké modré oči hned při prvním setkání s ní. Niklis takovému kouzlu nepodléhá. Když k nim Lovisa dojde, nevstane.

„Obcházím zraněné,“ vysvětluje dívka. „Jak se vede… vašemu bratrovi?“

„Špatně,“ odpoví Niklis. „Neprobral se.“ Lovisa polkne.

„Zaútočila na něj vittra, že?“

„Ano,“ přikývne Jöran. „Její výkřik Samuela zasáhl přímo do prsou.“

Lovisa sklopí oči a Jöran se rychle zvedne. Poklekne před ní, odkašle si a natáhne k ní ruku. Podává jí rudý šál.

„Slečno, našli jsme ho mezi skalami pod hradem. Spustit se tam byl Samuelův nápad…“

Lovisa sklopí hlavu a s třesoucími se prsty si od něj šál vezme.

„Díky, pane Jörane. Právě se chystám za svým otcem. Povím mu o vašem bratrovi.“

Lovisa, následována strážci, se otočí a odejde.

Niklis a Jöran zůstanou sedět u dveří a dál vyčkávají.

Falešní mniši

Stmívá se, slunce zapadlo za hory. Lovisa si pečlivě uvázala rudý šál kolem krku. Je to památka na Samuela Egga. Jinou nemá.

„Pojďte,“ řekne vojákům. „Půjdeme za mým otcem na nádvoří.“

Sestoupí pak po kamenných schodech velkou bránou, ale na svahu je zastaví pokácené stromy. Jsou to kůly bez kůry, které předtím Lovisa viděla, jak se přepravují v údolí. Nyní je muži vytahují vzhůru svahem. Voli a tesaři dělají všechno proto, aby je dostali na plošinu ležící západně od hradu.

„Otče!“ vykřikne Lovisa a vyběhne do svahu. Hejtman Georg společně se svým rádcem Rickardem Sejeniusem dohlíží na práci. Zatímco rádce pozdraví Lovisu pokynutím hlavy, otec se ani nehne; ruce má pod kabátcem zkřížené na prsou.

„Nebyla jsi tu, dcero.“

„Jistě, otče,“ odpoví Lovisa a podívá se mu do očí.

„Procházela jsem komnatami pro nemocné. Navštívila jsem zraněné hrdiny.“

„Loviso, ale ty jsi zašla ještě dál, za hradbu. Až do údolí.“

„Byla to jen krátká procházka,“ brání se Lovisa. „Doprovázeli mě mí strážci, chránili mě.“

Nezmíní se, že její nejlepší ochránce měří kolem sedmdesáti stop, má lesklé šupiny a široký chřtán. Po očku se dívá přes rameno na strážce. Ti ale proti její polopravdě nic nenamítají.

Její otec přikyvuje s očima upřenýma na klády. Vojáci a tesaři je na svahu u hradu skládají na velké hromady. Lezou po nich a zajišťují je dlouhými lany. Vedle nich stojí mniši v šedých hábitech a chystají se požehnat jejich dílu.

Lovisa rovněž sleduje práci.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Stíny pod horou

Čekání

Falešní mniši