Seznam fotografií

1. Martin Bormann, asi 1942 (akg-images)

2. Heinrich Himmler, asi 1943 (Scala, Florence/Walter Frentz Collection)

3. Joseph Goebbels, 1942 (Scala, Florence/Walter Frentz Collection)

4. Albert Speer, 1942 (Scala, Florence/Walter Frentz Collection)

5. Němečtí zajatci poblíž Falaise, září 1944 (Topfoto)

6. Němečtí civilisté opouštějí Cáchy, říjen 1944 (Bettmann/Corbis)

7. Wilhelm Keitel (nedatováno) (Scala, Florence/Walter Frentz Collection)

8. Alfred Jodl, 1944 (Ullsteinbild/Topfoto)

9. Heinz Guderian, 1944 (Ullsteinbild/Topfoto)

10. Karl Dönitz, asi 1943 (Scala, Florence/Walter Frentz Collection)

11. Hloubení příkopu u Tilsitu, září 1944 (Scala, Florence/BPK)

12. Erich Koch na inspekci ve Východním Prusku, srpen 1944 (Ullsteinbild/Topfoto)

13. Němečtí vojáci prohlížejí mrtvá těla, Nemmersdorf, říjen 1944 (akg-images)

14. Ardenská ofenziva, prosinec 1944 (Heinz Rutkowski (Scherl)/Bundesarchiv, Koblenz)

15. Walter Model, 1941 (akg-images/Ullsteinbild)

16. Georg-Hans Reinhardt, 1939 (Scala, Florence/BPK)

17. Ferdinand Schörner, 1942 (Scala, Florence/BPK)

18. Gotthard Heinrici, 1943 (Scala, Florence/Walter Frentz Collection)

19. Příslušníci Volkssturmu na východní frontě, říjen 1944 (Ullsteinbild/Topfoto)

20. Příslušníci Volkssturmu defilují před Goebbelsem, listopad 1944 (Bundesarchiv, Koblenz)

21. Arthur Greiser, 1939 (Scala, Florence/BPK)

22. Josef Grohé, 1944 (Scala, Florence/BPK)

23. Karl Hanke, asi 1942 (Ullsteinbild/Topfoto)

24. Karl Holz (nedatováno) (Bundesarchiv, Koblenz)

25. Uprchlíci na cestě přes Vislanský záliv, únor 1945 (Vinzenz Engel/Scala, Florence/BPK)

26. Opuštěný povoz, Východní Prusko, leden 1945 (Mary Evans/ Süddeutscher Verlag)

27. Létající stanný soud, místo neznámé, pravděpodobně přelom let 1944 a 1945 (Ullsteinbild/Topfoto)

28. Oběšený německý důstojník, Vídeň, duben 1945 (akg-images/Interfoto/AWKZ)

29. Loď přeplněná uprchlíky na cestě z Pillau, březen 1945 (akg-images)

30. Drážďany, únor 1945 (Scala, Florence/BPK/Walter Hahn)

31. Norimberk, březen 1945 (Scala, Florence/Walter Frentz Collection)

32. Mladí Němci míří na frontu, únor 1945 (Scala, Florence/BPK)

33. Berlín, duben 1944 (Deutsches Historisches Museum, Berlin (Inv.-Nr.: F 66/911))

34. Fotografie ze série snímků pořízených americkou armádou bezprostředně po osvobození koncentračního tábora, Výmar, duben 1945 (ITS Archives, Bad Arolsen (Exhibit B-1, Numbers 1-28, Set No 5, Picture No. 2))

35. Vězni na pochodu smrti z Dachau, duben 1945 (soukromá sbírka, se svolením KZ Gedenkstätte Dachau)

36. Němečtí vojáci se vzdávají Rudé armádě, Königsberg, duben 1945 (Deutsches Historisches Museum, Berlin (Inv.-Nr.: F 61/1661))

37. Bílé vlajky na domech ve Wormsu, březen 1945 (Scala, Florence/BPK)

38. Heinrich von Vietinghoff, 1944 (Scala, Florence/BPK)

39. Karl Wolff, 1942 (Scala, Florence/Walter Frentz Collection)

40. Keitel podepisuje úplnou kapitulaci Německa, 8. květen 1945 (Bundesarchiv, Koblenz)

41. Anděl na špičce věže katedrály ve Freiburgu, 1946 (Scala, Florence/Walter Frentz Collection)

Seznam mapek

1. Evropa v červenci 1944

2. Spojenecký postup na západní frontě, červen až září 1944

3. Postup Rudé armády, červen až srpen 1944

4. Východní Prusko

5. Ardenská ofenziva

6. Ofenziva Rudé armády, leden 1945

7. Zhroucení třetí říše, březen 1945

8. Dönitzova Říše, 1. květen 1945

9. Evropa po podepsání úplné kapitulace Německa

Poděkování

Jedna z nejpříjemnějších věcí po dokončení knihy je poděkování těm, kteří k jejímu napsání tak či onak přispěli.

Můj dík v prvé řadě patří Britské akademii za poskytnutí grantu, jenž mi pomohl zahájit počáteční, přípravné bádání. Rovněž jsem velmi vděčný archivářům a zaměstnancům těchto archivů, které jsem navštívil: Spolkový archiv v Berlíně-Lichterfelde, Spolkový archiv – Vojenský archiv ve Freiburgu, Bibliothek für Zeitgeschichte ve Stuttgartu, Bayerisches Hauptstaatsarchiv a Staatsarchiv München, Staatsarchiv Augsburg, International Tracing Service v Bad Arolsenu, National Archives v Londýně, Imperial War Museum v Duxfordu a Liddell Hart Centre for Military Archives v King’s College v Londýně. Řediteli stuttgartské Bibliothek für Zeitgeschichte, části Württembergische Landesbibliothek, a mému dobrému příteli profesorovi Gerhardovi Hirschfeldovi a vedoucí archivních sbírek doktorce Irině Renzové mám vskutku mnoho důvodů poděkovat za pomoc a rady, jichž se mi od nich dostalo. V centru International Tracing Service v Bad Arolsenu, teprve nedávno otevřeném pro badatele, mi nadmíru ochotně pomohla doktorka Susanne Urbanová při procházení rozsáhlých pramenů, týkajících se pochodů smrti; mé poděkování zde rovněž patří řediteli centra panu Jeanu-Lukovi Blondelovi. V Duxfordu jsem čerpal ze znalostí doktora Stephena Waltona při orientaci v cenných sbírkách německých dokumentů. Přípravné bádání jsem začal a opět skončil v jedinečném ústavu Institut für Zeitgeschichte v Mnichově, kde mám to štěstí být dlouhá léta vítaným hostem. Rád bych proto vřele poděkoval jeho řediteli profesorovi Horstovi Möllerovi a jeho kolegům, zvláště pak pracovníkům knihovny a archivu, kteří jako vždy vyhověli mým nesčetným přáním s nekonečnou zdvořilostí a přátelskostí.

Další, kdo si zaslouží mé poděkování, je profesor Otto Dov Kulka z Jeruzaléma, velmi vážený kolega a přítel, se kterým mě pojí dlouholetá plodná korespondence, za upozornění na archiv v Bad Arolsenu. Mimo to jsem mu stále neskonale vděčný za jeho zájem o mou práci a za cenné připomínky. Laurence Rees, dobrý přítel a výtečný televizní dokumentarista, byl tak laskav a poskytl mi relevantní přepisy záznamů rozhovorů z archivu BBC v Londýně, pocházející z dokumentárního seriálu, na němž jsme spolupracovali. Kromě toho mi poskytl další cenné rady a jako vždy byl podnětným společníkem, který ochotně pomáhal a povzbuzoval.

Svou pomocí mi přispěli jiní četní přátelé a kolegové, aniž bych si možná občas zcela uvědomil, jak užitečná byla. Z nich musím poděkovat profesorovi Danielovi Blatmanovi z Jeruzaléma za zodpovězení řady dotazů ohledně pochodů smrti a za příslušné podklady, které mi laskavě zaslal. Doktor Andreas Kunz ze Spolkového archivu – Vojenského archivu ve Freiburgu mi během mé první návštěvy v souvislosti s prací na této knize poskytl několik cenných rad a odkazů na relevantní sbírky. Nadmíru velkorysý doktor Heinrich Schwendemann z Freiburské univerzity si dal tu námahu, aby mi zaslal dokumenty, vztahující se k francouzské okupaci jihozápadního Německa v roce 1945, a další materiál týkající se této problematiky, k němuž jsem neměl snadný přístup. Další kolegové a kolegyně, kteří mi poskytli dokumenty, listiny a jiné podklady, zodpověděli mé dotazy, případně mi pomohli vidět věci jasněji, jsou tito: profesor John Breuilly, doktor Michael Buddrus, pan George Burton, doktorka Simone Erpelová, doktor Wolfgang Holl, doktor Holger Impekoven, profesor Tim Kirk, doktor Michael Kloft, doktor Alexander Korb, pan Michael D. Miller, profesor Bob Moore (který vynaložil velké úsilí, aby mi zaslal množství dokumentů, týkajících se specifického problému ve vztahu k Nizozemsku, jeho hlavní odborné oblasti), profesor Jonathan Steinberg, doktor Klaus Wiegrefe a doktor Benjamin Ziemann. Rád bych vyjádřil vřelé poděkování všem jmenovaným a omluvil se těm, které jsem nedopatřením snad opomněl uvést.

V průběhu psaní knihy jsem značně těžil z dlouhých diskusí s dlouholetými německými přáteli, profesorem Hansem Mommsenem z Feldafingu, profesorem Norbertem Freiem z Jeny, doktorem Hermannem Gramlem a doktorkou Elke Fröhlichovou z Mnichova. Všichni mi nesmírně pomohli vytříbit myšlenky a za to jim patří můj vděčný dík.

Dvěma odborníkům a přátelům bych chtěl obzvláště poděkovat. Doktor Jürgen Förster z Bundesarchivu/Militärarchivu ve Freiburgu, skvělý historik a uznávaný expert na problematiku Wehrmachtu, mi zodpověděl řadu dotazů, nasměroval mě k důležitým záznamům a v neposlední řadě přečetl a okomentoval hotový rukopis. Od doktora Nicka Stargardta z Magdalen College v Oxfordu, který v současnosti pracuje na důležité studii německé společnosti za druhé světové války, jsem zase obdržel řadu skutečně pronikavých postřehů. Oběma pánům jsem neskonale zavázán. A samozřejmě musím opět dodat, že odpovědnost za všechny chyby, jež v rukopisu zbyly, spadá jen na můj vrub.

Velkou porci vděku za cenné připomínky k rukopisu dlužím také skvělým redaktorům v nakladatelství Penguin Books: Simonu Winderovi v Londýně a Lauře Stickneyové v New Yorku; můj agent Andrew Wylie mi byl jako již dříve úžasnou oporou. Sluší se ještě poděkovat všem v nakladatelství, kteří se podíleli na vydání knihy, především Elizabeth Stratfordové za redakční úpravu a Cecilii Mackayové za fotografickou přílohu.

A nakonec nezbytná osobní poděkování. Traude a Uli Spätovi byli jako už mnohokrát v minulosti skvělými hostiteli během mých pobytů v Mnichově, nadto se dlouhá léta hluboce zajímají o mou práci. Po celou dobu psaní této knihy při mě stála má oddaná sekretářka Beverley Eatonová, i když jsem Sheffieldskou univerzitu již dávno opustil. Zvláště jsem jí vděčný za to, s jakou zručností se ujala lopotného úkolu sestavit seznam citovaných děl. Poslední zmínka náleží samozřejmě mé rodině, která je základem, na němž vše stojí. Mé poděkování a láska patří Betty, Davidovi, Katii, Joeovi a Elle, jakož i Stephenovi, Becky, Sophii, Olivii a nyní už i Henrymu – poslednímu přírůstku do rodokmenu.

Ian Kershaw

Manchester, listopad 2010

Předmluva

Na začátku roku 1945, kdy se nad Německem již neodvratně stahovala mračna katastrofální porážky, bylo sem tam z úst Němců slyšet, že by raději dali přednost „hrůznému konci než hrůze bez konce“. A jejich přání mělo být vyslyšeno. Onoho „hrůzného konce“ se skutečně dočkali, a to v míře, jakou historie do té doby nepoznala. Materiální a lidské ztráty dosáhly gigantických rozměrů. Mohly přitom být nesrovnatelně menší, kdyby Německo včas projevilo ochotu podrobit se vůli Spojenců. Odmítání kapitulace před květnem 1945 dovedlo Říši a její nacistický režim až za hranici bezohledného ničení, k sebedestrukci.

Obvyklá a pochopitelná snaha zjevně poražené strany, která ve chvíli, kdy je válka ztracená, hledá cestu, jak válečný konflikt čestně ukončit, se v případě hitlerovského Německa neobjevila. Svým zoufalým a sebezničujícím bojem si dokázalo přivodit něco, co bezmála hraničilo s naprostou zkázou, a úplnou okupaci nepřítelem. Něco takového nespáchal nikdy v historii žádný jiný národ. Otázka, proč to Němci v roce 1945 udělali, svádí k jednoduché odpovědi: za vše mohl Hitler, tvrdošíjně odmítající byť i jen úvahy o kapitulaci, čímž vlastnímu národu nedal jinou možnost než pokračovat v dávno ztraceném boji. Tento závěr však logicky vybízí k dalším otázkám. Proč Němci svého Vůdce stále poslouchali, jestliže si uvědomovali, že jeho rozkazy jsou zcela scestné a šílené? Jaký mechanismus moci umožnil Hitlerovi vést Německo vstříc strašnému osudu, jejž každý, kdo se díval kolem sebe, musel předpokládat? Válka byla prohraná a země zpustošená, přesto národ stál za mužem, který jej vedl nevyhnutelně ke zkáze. Kam až byl ve své slepé poslušnosti schopen zajít? Nebyl to právě německý národ, kdo Hitlera utvrzoval ve vůli bojovat až do úplného konce? Anebo jím byl k tomu naopak násilně donucen? Jak a proč mohly všechny části ozbrojených sil i složky státní moci bojovat a řídit zemi do posledních dnů války? Naskýtala se vůbec Němcům – vojákům i civilistům – v závěrečné fázi existence režimu nějaká jiná volba než nesmyslný boj a strádání? Chceme-li na tyto otázky co nejpoctivěji odpovědět, musíme nejprve detailně rozebrat a pochopit mocenskou strukturu nacistického Německa i smýšlení jeho obyvatel v rozmezí let 1944 až 1945, v době, kdy se na ně ze všech stran začala nezadržitelně valit pohroma netušených rozměrů. A takový je hlavní cíl této knihy.

K jejímu napsání mě vedlo překvapivé zjištění, že takto pojaté dílo není dostupné. O konci druhé světové války v Německu máme k dispozici celé knihovny. Kvalitou velmi rozdílná díla přistupují k tématu z různých úhlů a v různé šíři záběru. Existují znamenité studie o vrcholných nacistických představitelích a poslední dobou přibývá i biografií některých župních vedoucích, tedy níže postavených oblastních pohlavárů.[1] Obdobně je věnována péče i mnoha význačným představitelům ozbrojených sil.22 Existují doslova tisíce pojednání o událostech v posledních agonických týdnech třetí říše, jak na každé z front, tak v zázemí, bez nadsázky prakticky v každém německém městě a vsi. Množství lokálních studií se zabývá barvitým líčením často děsivého osudu těchto jednotlivých měst a obcí, zaplavovaných lavinou postupujících spojeneckých vojsk.[3] Obsahují nesčetné vzpomínky jejich obyvatel na každodenní bombardování, na ztrátu střechy nad hlavou i utrpení, jež doprovázelo útěk před blížícím se nepřítelem. Rovněž jsou dostupné mnohé podrobné kroniky konkrétních jednotek Wehrmachtu, jakož i rozbory vojenských operací, zahrnující velké bitvy i takřka každý, v celkovém obrazu marginální místní střet. Jen samotná bitva o Berlín je pochopitelně tématem řady prací.[4] Zmiňme například šestý svazek oficiálních dějin druhé světové války, vydaný v bývalé Německé demokratické republice v osmdesátých letech minulého století, jejž je možné navzdory nánosu ideologickému balastu považovat za poměrně hodnotný pokus o komplexní historické zpracování onoho období, jež se nezabývá pouze děním na frontách.[5] Nebo o poznání současnější poslední svazky vynikající, rovněž oficiální historie nacistického Německa, které nabízejí zevrubný pohled na činnost Wehrmachtu, sahající mnohdy za hranici pouhého líčení operačního nasazení.[6] Přes své nesporné kvality se však tato a další podobná díla[7] dotýkají pouze některých – třebaže důležitých – částí mozaiky, již je ovšem nutno sestavit celou, abychom dostali pokud možno vyčerpávající odpověď na výše nastolené otázky.

Zprvu jsem chtěl předložit úplný rozbor struktur moci třetí říše v její poslední fázi. Připadalo mi totiž, že většina podobně pojatých děl má tendenci s koncem roku 1944 ztrácet dech a náhle upadat do vcelku povrchního popisu událostí oněch finálních měsíců existence režimu;[8] to platí i o pracích zaměřených úzce na nacistickou stranu a její organické součásti.[9] Brzy jsem však pochopil, že sebedůkladnější strukturální analýza nestačí a že ji budu muset rozšířit o aspekt psychologie každé z vrstev obyvatel Říše, s nimiž režim de facto stál a padal. O sepsání právě takové komplexní studie německé mentality v závěrečných měsících války se žádný historik dosud nepokusil.[10] Věděl jsem, že zrekonstruovat její věrný obraz z množství rozličných fragmentů bude úkol značně nesnadný.

Snažil jsem se obsáhnout smýšlení všech Němců: vládců i ovládaných, nacistických špiček i obyčejných lidí, generálů i řadových vojáků na obou frontách. Záběr, o nějž jsem se pokusil, byl skutečně široký, a tomuto faktu jsem se také musel přizpůsobit. Po počátečních pokusech jsem se vzdal myšlenky, že bych dokázal sestavit všeobecně platný profil myšlení Němce v tomto období sílící agonie, a soustředil se na, řekněme, reprezentativní výčet příkladů, ilustrujících spektrum nálad a postojů. Nacistický režim se postupně hroutil a území pod jeho mocí se stále zmenšovalo – v závěrečných týdnech enormní rychlostí. Německo i bez zbytku okupovaných území bylo velkou zemí, citelně zasaženou válkou. Ta pronikla do každého jejího koutu, leč nikoli současně a stejným způsobem. Zkušenosti obyvatel v jednotlivých částech země se lišily, stejně jako se přirozeně různily zkušenosti vojáků na povahou značně odlišných bojištích. Proto jsem se pokusil nastínit co nejvýmluvnější a nejvěrnější přehled modelů myšlení a chování, aniž bych se uchýlil k povrchním generalizacím.

Kniha se zaměřuje především na většinové německé obyvatelstvo. Mimo ně však stáli i jiní Němci, ti, kteří k této většině nepatřili a ani patřit nemohli, jejichž každodenní život měl ve srovnání s ní diametrálně odlišnou podobu. Také osudy, myšlení a jednání těchto režimem krutě pronásledovaných páriů, již představují další důležitý segment v mnohovrstevnatém příběhu zhroucení nacistického Německa, nelze jednoduše paušalizovat. Jestliže strádání běžného Němce mnohdy přesahovalo lidsky únosnou mez, pak utrpení rasových a politických nepřátel Říše bylo doslova nepředstavitelné. V hrozných křečích umírající režim kolem sebe zuřivě kopal – zastrašoval, trýznil, zabíjel a ničil až do samého konce.

Finální fáze existence třetí říše je historie postupného rozkladu. Ve snaze získat odpovědi na všechny otázky, které jsem si na počátku položil, potýkal jsem se s volbou metody, s níž bych mohl uspět. Dlouze jsem zvažoval, zda podlehnout nutkání sloučit rozličné aspekty vedoucí k pádu Hitlerova Německa do jednoho dějového rámce, či nikoli. Uvědomoval jsem si, že si zahrávám s myšlenkou sepsat ucelené dějiny jeho neuceleného, chaotického rozpadu.

Nakonec jsem dospěl k rozhodnutí, že jediný způsob, jak docílit použitelného výsledku, je spolehnout se na chronologické vyprávění, tématicky členěné do samostatných kapitol. Jeho logickým začátkem by nejspíše měl být červen 1944, kdy se po úspěšném vylodění západních Spojenců v Normandii a spuštění drtivé sovětské letní ofenzivy na východě ocitlo Německo v kleštích. Já se však rozhodl umístit počátek děje do závěru července, do dnů bezprostředně následujících po nezdařeném atentátu na Hitlera, jelikož dle mého soudu právě tato významná vnitřní událost zvedla oponu závěrečného dějství. Od ní se v dalších kapitolách dostávám k reakci režimu na zářijový kolaps Wehrmachtu na západě, vstupu Rudé armády na německou půdu následujícího měsíce, zmarněné naději národa v podobě prosincové ofenzivy v Ardenách, ztrátě Východního Pruska v lednu 1945, prudkému vystupňování režimní hrůzovlády v únoru, zjevným známkám otřesu nacistického státu v jeho samotných základech v březnu, dubnovému poslednímu zoufalému pokusu jej udržet – doprovázenému neřízeným terorem vůči vlastnímu obyvatelstvu a zvláště nepřátelům režimu – a finálně ke snaze Dönitzovy vlády zajistit tvrdošíjným kladením odporu únik na východě bojujících jednotek na bezpečnější západ zkraje května. Kniha končí německou kapitulací osmého května 1945 a následným zatčením Dönitze a jeho ministrů.

Cítil jsem, že právě vyprávěcí forma dokáže nejlépe postihnout agonii a zánik nacistické tyranie v celé její dynamičnosti a dramatičnosti. V daném případě jsem nenašel jiný způsob, jak podat co nejúplnější svědectví o zoufalém, přesto do jisté míry účinném úsilí hroutícího se systému odvrátit neodvratitelné, o horečném improvizování a příslovečném mletí z posledního, jež jej pomáhalo stále udržet v chodu, jakož i o krajní brutalitě a šíleném, sebezničujícím počínání nacistů v oněch závěrečných měsících. Některé prvky vyprávění se nutně opakují znovu a znovu. Bombardování měst, dezerce vojáků, pochody smrti vězňů koncentračních táborů, evakuace civilistů, všeobecný rozklad morálky a stupňování represí a propagandistického běsnění rozhodně nepatří mezi epizodní děje, které by bylo možné uzavřít do jedné kapitoly. Kromě toho mi narativní struktura knihy také umožnila dobře ukázat, jak všudypřítomná zkáza hitlerovského Německa v konečné fázi jeho existence i hrůzy s ní spojené postupně nabývaly na intenzitě. Při psaní jsem se soustředil na pečlivé vybudování chronologické stavby a vytvoření co nejvěrnějšího dějového obrazu na základě archivních materiálů včetně množství dobových osobních záznamů, deníků a dopisů.

Je důležité říci, i čím kniha není. Bezpochyby není historií vojenských operací, jimž se v textu věnuji jen okrajově – zběžný popis dění na frontě slouží pouze coby dokreslující pozadí při hledání odpovědí na výše položené otázky. Nesnaží se ani mapovat kroky Spojenců a fáze jejich dobývání Německa.[11]Jejím cílem je představit válku výhradně z německého pohledu, tak, abychom pochopili, proč byl nacistický režim schopen se tak dlouho udržet. A konečně, kniha se nezabývá následnou historií po kapitulaci a během spojenecké okupace země, ani chováním Němců v jejích obsazených částech ještě před koncem války.[12]

Vskutku nebylo v mých silách zachytit tehdejší skutečnost v celé její apokalyptické děsuplnosti; nemohl jsem beze zbytku vylíčit, jak obyčejní Němci dokázali přežít v navýsost mimořádných – a nevýslovně strašlivých – podmínkách. Třebaže se tématu třetí říše věnuji už po mnoho let, uvědomil jsem si, jak těžké je obsáhnout všechno utrpení a smrt, jež Německu přinesla vrcholná etapa války. Toto utrpení nemůže a nesmí být zúženo na pouhý číselný výčet ztrát. Přesto, pouhá strohá informace o tom, že celkové ztráty (mrtví, ranění, pohřešovaní a zajatí) Wehrmachtu na obou frontách dosahovaly v závěru války každý měsíc čísla tři sta padesát tisíc (ztráty západních Spojenců a Sovětského svazu úmyslně neuvádím), dává představu o jatkách, jaká na bojištích panovala a jež daleko přesáhla zkušenost z první světové války. I v Německu samotném byla smrt všudypřítomná. Většina ze zhruba půl milionu zabitých civilistů během spojenecké bombardovací ofenzivy padla za oběť až v samém závěru války. V tytéž finální měsíce ztratily svůj život stovky tisíc uprchlíků, opouštějících domovy před postupující Rudou armádou. A nezapomeňme rovněž na strašné pochody smrti vězňů z vyklízených koncentračních táborů, jejichž většina se odehrála mezi lednem a dubnem 1945. Ukrutnostem v podobě zimy, hladu, vyčerpání a náhodných poprav, prováděných strážemi, jimž byli vězni vystaveni, si vyžádaly odhadem čtvrt milionů životů. Rozměry gigantického hřbitova, v jaký se umírající nacistické Německo proměnilo, si lze jen těžko představit.

Když jsem tuto knihu dopisoval, nabyl jsem dojmu, že jsem se odpovědi na otázku, jak a proč mohl hitlerovský režim navzdory blížící se zkáze stále – třebaže notně oslabený – existovat, přinejmenším velmi přiblížil. Pokud i čtenáři na konci knihy dojdou ke stejnému názoru, budu velmi šťastný.

Dramatis personae

Následující seznam obsahuje jména německých stranických a vojenských špiček, které se v knize objevují nejčastěji. Ke každému jménu vždy náleží pojmenování funkce či funkcí, jaké jeho nositel zastával v období, jež text pokrývá, tedy od července 1944 do května 1945.

STRANICKÉ A STÁTNÍ VEDENÍ

Říše

Bormann, Martin (1900–1945): vedoucí hlavní stranické kanceláře; Hitlerův tajemník.

Goebbels, Joseph (1897–1945): říšský ministr lidové osvěty a propagandy; od července 1944 říšský zmocněnec pro totální válečné nasazení.

Göring, Hermann, říšský maršál (1893–1946): designovaný nástupce Hitlera; zmocněnec pro čtyřletý plán; předseda Ministerské rady říšské obrany; vrchní velitel letectva.

Himmler, Heinrich (1900–1945): říšský vůdce SS; velitel německé policie; říšský komisař pro upevnění němectví; říšský ministr vnitra a generální zmocněnec pro říšskou správu; od července 1944 velitel záložního vojska.

Hitler, Adolf (1889–1945): Vůdce; hlava státu; předseda říšské vlády; předseda NSDAP; vrchní velitel ozbrojených sil; vrchní velitel pozemního vojska.

Kaltenbrunner, Ernst (1903–1946): Obergruppenführer SS; velitel Bezpečnostní policie a Bezpečnostní služby.

Kritzinger, Wilhelm (1890–1947): státní tajemník říšského kancléřství.

Lammers, Hans-Heinrich (1879–1962): říšský ministr a ředitel říšského kancléřství.

Ley, Robert (1890–1945): říšský organizační vedoucí NSDAP; vůdce Německé pracovní fronty.

Ribbentrop, Joachim von (1893–1946): říšský ministr zahraničí.

Schwerin Von Krosigk, Lutz, hrabě (1887–1977): říšský ministr financí; ministerský předseda a říšský ministr zahraničí v Dönitzově vládě.

Seyß-Inquart, Arthur (1892–1946): říšský komisař pro okupované Nizozemsko.

Speer, Albert (1905–1981): říšský ministr zbrojní a válečné výroby; říšský ministr průmyslu a výroby v Dönitzově vládě.

Stuckart, Wilhelm (1902–1953): Obergruppenführer SS; státní tajemník říšského ministerstva vnitra; říšský ministr vnitra v Dönitzově kabinetu.

Župy

Giesler, Paul (1895–1945): župní vedoucí Mnichova a Horního Bavorska.[13]

Greiser, Arthur (1897–1946): župní vedoucí říšské župy Povartí.

Grohé, Josef (1902–1988): župní vedoucí Kolína nad Rýnem a Cách.

Hanke, Karl (1903–1945): župní vedoucí Dolního Slezska.

Hofer, Franz (1902–1975): župní vedoucí Tyrolska.

Holz, Karl (1895–1945): župní vedoucí Frank.

Koch, Erich (1896–1986): župní vedoucí Východního Pruska.

Ruckdeschel, Ludwig (1907–1986): od dubna do května 1945 župní vedoucí Bayreuthu.

Wächtler, Fritz (1891–1945): do dubna 1945 župní vedoucí Bayreuthu.

Wahl, Karl (1892–1981): župní vedoucí Švábska.

VOJENSKÉ VEDENÍ

Blaskowitz, Johannes, generálplukovník (1883–1948): od května do září 1944 a od prosince 1944 do ledna 1945 velitel skupiny armád G; od ledna do dubna 1945 velitel skupiny armád H.

Dietrich, Sepp, Oberstgruppenführer a generálplukovník Zbraní SS (1892–1966): od října 1944 do května 1945 velitel 6. tankové armády SS.

Dönitz, Karl, velkoadmirál (1891–1980): vrchní velitel válečného námořnictva; po Hitlerově smrti říšský prezident.

Guderian, Heinz, generálplukovník (1888–1954): od července 1944 do března 1945 náčelník generálního štábu pozemního vojska.

Harpe, Josef, generálplukovník (1887–1968): od září 1944 do ledna 1945 velitel skupiny armád A; od března do dubna 1945 velitel 5. tankové armády.

Hausser, Paul, Oberstgruppenführer a generálplukovník Zbraní SS (1880–1972): od ledna do dubna 1945 velitel skupiny armád G.

Heinrici, Gotthard, generálplukovník (1886–1971): od srpna 1944 do března 1945 velitel 1. tankové armády; od března do dubna 1945 velitel skupiny armád Visla.

Hoßbach, Friedrich, generál pěchoty (1894–1980): od července 1944 do ledna 1945 velitel 4. armády.

Jodl, Alfred, generálplukovník (1890–1946): náčelník operačního štábu vrchního velení ozbrojených sil.

Keitel, Wilhelm, polní maršál (1882–1946): náčelník generálního štábu ozbrojených sil.

Kesselring, Albert, polní maršál (1885–1960): do března 1945 v čele vrchního velitelství Jih; od března do dubna 1945 vrchní velitel vojsk Západ.

Manteuffel, Hasso von, generál tankových vojsk (1897–1978): od září 1944 do března 1945 velitel 5. tankové armády; od března do května 1945 velitel 3. tankové armády.

Model, Walter, polní maršál (1891–1945): od června do srpna 1944 velitel skupiny armád Střed; od srpna do září 1944 vrchní velitel vojsk Západ; od září 1944 do dubna 1945 velitel skupiny armád B.

Reinhardt, Georg-Hans, generálplukovník (1887–1963): od srpna 1944 do ledna 1945 velitel skupiny armád Střed.

Rendulić, Lothar, generálplukovník (1887–1971): v lednu a od března do dubna 1945 velitel skupiny armád Kuronsko; od ledna do března 1945 velitel skupiny armád Sever; od dubna do května 1945 velitel skupiny armád Jih (koncem dubna přejmenována na skupinu armád Východní marka).

Rundstedt, Gerd von, polní maršál (1875–1953): od září 1944 do března 1945 vrchní velitel vojsk Západ.

Schörner, Ferdinand, generálplukovník, od 5. dubna 1945 polní maršál (1892–1973): od července 1944 do ledna 1945 velitel skupiny armád Sever; od ledna do května 1945 velitel skupiny armád Střed.

Vietinghoff-Scheel, Heinrich von, generálplukovník (1887–1952): od ledna do března 1945 velitel skupiny armád Kuronsko; od března do května 1945 vrchní velitel vojsk Jih.

Wolff, Karl, Obergruppenführer a generál Zbraní SS (1900–1984): od července 1944 zplnomocněný generál německých ozbrojených sil v Itálii.

Konec

Prolog: Pád do plamenů

Středa, osmnáctého dubna 1945. Americké jednotky se přiblížily k branám Ansbachu, metropole Středních Frank. Okresní vedoucí NSDAP před nimi stačil během noci utéct, stejně jako většina předtím přítomných německých vojáků, jež se stáhla k jihu. Samotní obyvatelé města se už dlouhé dny schovávali v protiletadlových krytech. V dané situaci rozum velel jediné: vzdát se. Avšak tomuto rozumu stál v cestě vojenský velitel města doktor Ernst Meyer, padesátiletý plukovník letectva, vzděláním fyzik a přesvědčením nacista do morku kostí, který hodlal bojovat až do konce. Devatenáctiletý student teologie Robert Limpert, mladíček neschopný vojenské služby, se rozhodl Meyerovu fanatismu vzepřít ve snaze zabránit zničení svého rodného města ve zcela nesmyslném boji.

Předchozí měsíc byl Limpert svědkem zkázy Würzburgu, krásného bavorského města, jež spojenecké pumy srovnaly se zemí. Tento zážitek ho začátkem dubna přiměl k odvážnému, leč velmi riskantnímu činu: šíření letáků vyzývajících ke kapitulaci, a tím i záchraně stále válkou nedotčených barokních a rokokových skvostů, jimiž se Ansbach pyšnil. Teď podstoupil riziko ještě větší. Okolo jedenácté hodiny onoho krásného jarního dopoledne se vydal přestřihnout telefonní linku, o níž se domníval, že spojuje velitelství města s jednotkou nacházející se před ním. Pokus o sabotáž však vyzněl naplano, jelikož velitelství bylo už vyklizeno. To však Limpert netušil. Přímo při činu ho přistihli dva chlapci, členové Hitlerjugend, kteří okamžitě běželi oznámit místní policii, co viděli. Nato se jeden ze strážců pořádku objevil u Limperta doma. Po prohlídce našel u sabotéra pistoli spolu s dalšími usvědčujícími důkazy a zatkl ho. V tu chvíli měla policie případ.

Hlášení o zatčení okamžitě putovalo k momentálně nejvyššímu představiteli oblastní správy, který ještě zůstal v Ansbachu. Ten o něm telefonicky zpravil plukovníka Meyera, pobývajícího právě mimo město. Jak se dalo čekat, zpráva o takovém velezrádném aktu ho rozlítila. Nelenil a spěšně se vrátil zpět, aby na policejní stanici ustanovil tříčlenný soudní tribunál, v němž figuroval policejní velitel, jeho zástupce a plukovníkův pobočník. Po několikaminutové frašce, během níž byl obviněný zbaven práva promluvit, vynesl Meyer rozsudek smrti, jenž měl být neprodleně vykonán.

Když Limpertovi jeho soudce a zároveň kat u vrat radnice dával smyčku kolem krku, podařilo se mu z ní vyvléci. Rozběhl se náměstím, avšak nadlouho neunikl. Po několika desítkách metrů ho policisté dostihli, srazili na zem a křičícího odtáhli za vlasy zpět k portálu vrat, na němž měl být oběšen. Nikdo z přihlížejícího davu nezasáhl, nikdo se nepokusil mu pomoci. Ba naopak, někteří se k bití a kopání do odsouzence přidali. Tím však Limpertovo utrpení nekončilo. Poté, co mu hrdlo znovu stáhla oprátka a jeho tělo se vzneslo do výše, provaz nevydržel a rozpletl se. Nebohý mládenec těžce dopadl na dlažbu, z níž jej vzápětí vyzvedla nově uvázaná smyčka. Teprve na třetí pokus se poprava povedla. Plukovník Meyer pak nařídil, aby odsouzenec na náměstí visel tak dlouho, „dokud nezačne smrdět“. Zakrátko poté nasedl na zrekvírované jízdní kolo a zmizel z Ansbachu. O čtyři hodiny později Američané bez jediného výstřelu vstoupili do města a oběšeného Roberta Limperta sňali z radničních vrat.[14]

Na tomto děsivém příkladu lze názorně doložit, že hroutící se režim pokračoval ve svých barbarských represích do úplného konce. Jejich vykonavateli však zdaleka nebyli jen fanatičtí nacisté jako výše jmenovaný vojenský velitel Ansbachu plukovník doktor Meyer, který se bezohledně a brutálně vypořádal s domnělým zrádcem a sabotérem. S nimi se na teroru podíleli i ti, jimž muselo být jasné, že nemá již žádné opodstatnění. Policisté v Limpertově případě dobře věděli o Američanech chystajících se co nevidět obsadit Ansbach. Místo aby jednali rozumně a pokusili se nějakým způsobem oddálit mladíkovo zatčení a následnou soudní frašku, čímž by si ušetřili budoucí potíže s okupační správou, rozhodli se svou povinnost konat nadále. Slepě se drželi předpisů a nařízení, neboť – jak tvrdili později – se k tomu tehdy cítili být zavázáni a navíc beztak proti svrchované vůli svého vojenského velitele, představující v danou chvíli právo a řád, nemohli nic dělat.

Totéž platí i o úředníkovi místní správy. Také on měl pochopit situaci, uvědomit si, že válka pro Ansbach skončila, a zasáhnout v Limpertův prospěch. Avšak jemu stále nejvíc ležel na srdci bezchybný výkon úřední moci, a proto plně spolupracoval s vojenským velitelem. A do třetice ani dav, jenž se shromáždil na náměstí a byl svědkem Limpertova zoufalého útěku před oprátkou, se v historické chvíli nepokusil zamezit naprosto zbytečné smrti. Naopak část z něj dokonce pomáhala odvléci vzpouzejícího se mladíka zpět pod improvizovanou šibenici. Jak je vidět, i za mimořádných okolností, doslova v posledních hodinách války, pracovalo – alespoň co se Ansbachu týče – byrokratické soukolí, těšící se navíc podpoře obyvatelstva, cele ve prospěch režimu.

Podobné otřesné případy, kdy se jedinci pokusili na dohled přicházejících Spojenců zabránit zbytečnému zničení svého města a za to ze strany režimních funkcionářů čelili nemilosrdné pomstě, zatímco ostatní této zvůli přinejmenším přihlíželi, nebyly v závěru nejstrašnější války v historii lidstva žádnou vzácností. Lze jich uvést desítky, a ilustrovat tak pokračující schopnost zrůdného systému rozpoutat teror, jenž na sklonku bojů nečinil rozdíl mezi nuceně nasazenými, Židy, ostatními nepřáteli Říše a vlastním obyvatelstvem.[15]

Pokračující životnost režimu se neprojevovala jen v těchto stále divočejších demonstracích teroru, páchaných bezohlednými fanatiky, kteří se odmítali smířit s porážkou. Mnohem významnější podíl na udržení jeho existence mělo počínání ozbrojených sil. Na nich záviselo, zda režim ještě vydrží, nebo padne. Poslední fáze války vnesla do kdysi stmeleného Wehrmachtu rozklad, hlavně u jednotek na západní frontě. Vojáci se uchylovali k dezercím, a to navzdory hrozbě krutého trestu. Začátkem roku 1945 mnozí z nich pochopili (ti na západě určitě), že další boj už postrádá smysl. Chtěli svléci uniformu a vrátit se domů k rodinám. Wehrmacht jako celek přesto bojoval dál. Generálové a frontoví velitelé dál vydávali rozkazy, byť tím ničeho nedosáhli.

A tyto rozkazy byly plněny.

Ve vyšším, státním měřítku, platilo totéž. Německo, denně zasypávané tisíci tun pum a ze všech stran svírané vítězícími protivníky, zachovávalo uprostřed všeho toho infernálního ničení a vzrůstajícího chaosu absurdní zdání normálnosti. Úřady se ze všech sil snažily udržet stát v chodu. Říše se každým dnem zmenšovala, doprava a všechny druhy spojení fungovaly čím dál hůř, základní služby jako plyn, elektřina a voda se nedostávaly milionům lidí a byrokracie se potýkala s horou dalších potíží, přesto tam, kam zatím nevstoupila noha okupačního vojáka, nebyly patrny žádné známky anarchie. Administrativní aparát nadále běžel jako stroj – třebaže vlivem krajně nepříznivých podmínek jeho vyosené soukolí hlasitě skřípalo. Vojenské, jakož i civilní soudy neúnavně zasedaly a vynášely stále drakoničtější tresty. Ať se to zdá být neuvěřitelné, i v dubnu 1945 byly mzdy a dávky náležitě vypláceny.[16] A berlínská akademická obec dokonce pokračovala v udělování stipendií zahraničním studentům ve zcela nepochopitelné víře, že jejich výchovou i nyní, na prahu definitivního konce třetí říše, přispívá k zajištění trvalého německého vlivu v „nové Evropě“.[17]

I přes kupící se problémy se dařilo zásobovat populaci čím dál tím více se tenčícími příděly potravin, stejně tak pošta, jež musela ze všech sil improvizovat, jakýmsi zázrakem zvládala doručovat alespoň část zásilek. Podobné to bylo i se zábavou. Lidem se jí dostávalo v dosti omezené míře, samozřejmě s cílem udržet morálku a odvést na chvíli pozornost od pohromy, rýsující se již na obzoru. Poslední koncert Berlínských filharmoniků se uskutečnil dvanáctého dubna, čtyři dny před zahájením sovětského útoku na říšské hlavní město. Na programu bylo pochopitelně poslední dějství Wagnerova Soumraku bohů.[18] V provozu zůstala rovněž některá kina. Například týden před 22. dubnem, kdy kapituloval Stuttgart, se jeho obyvatelé mohli nakrátko rozptýlit v kinosále na filmu Žena mých snů.[19] A hrál se i fotbal. Poslední válečný zápas proběhl 23. dubna a střetl se v něm FC Bayern Mnichov, župní mistr ročníku 1945, s místním rivalem TSV Mnichov 1860, kterého porazil v poměru 3:2.[20]Noviny, byť ve zkráceném vydání, také stále vycházely. V jižní, dosud neobsazené části Německa vyjížděl stranický deník Völkischer Beobachter z rotaček prakticky až do závěru války. Jeho poslední vydání mělo datum 28. duben 1945, tedy dva dny před Hitlerovou sebevraždou v berlínském bunkru, a na úvodní straně neslo titulek „Pevnost Bavorsko“.

Příčiny pádu třetí říše jsou zjevné a obecně známé. Ovšem důvody, proč byl Hitlerův stát – skřípavě, ale neúnavně – fungovat až do hořkého finále, tolik zřejmé nejsou. A tato kniha si klade za cíl vynést je na světlo.

Skutečnost, že se režim držel až do konce a že válka neskončila, dokud nebylo Německo na hlavu poraženo, jeho ekonomika a města zničena a území obsazeno vítěznými Spojenci, je z historického hlediska nanejvýš výjimečná. Války vedené v moderní éře obyčejně vyústily v určitou formu smíru. Vláda státu, jenž stál na pokraji porážky, v jisté chvíli začala usilovat o zastavení bojů a následně pod tlakem druhé strany také o uzavření dohody, zpravidla nevýhodné. Ukončení první světové války tomuto modelu odpovídalo naprosto přesně. Závěr druhé světové války však byl docela jiný. Ačkoli nacističtí pohlaváři věděli, že válka je prohraná a že zemi hrozí naprosté zničení, rozhodli se bez ohledu na tuto hrozbu bojovat dál.

Autoritářské režimy čelící prohře v nepopulární válce a vidině zkázy obvykle nepřežívají tak dlouho, aby vůbec mohly národ k oné totální zkáze dovést. Některé z nich byly v minulosti svrženy revolucí vedenou zdola, jako například v Rusku v roce 1917 a v císařském Německu o rok později (tam až poté, co vojenské špičky podnikly kroky k ukončení prohrané války). Jiné – a to je častější případ – jsou smeteny palácovým převratem v režii těch mocných, kteří odmítají zahynout společně s režimem a chtějí zachránit, co se dá. Ukázkovým příkladem je odstranění Mussoliniho jeho vlastní Velkou fašistickou radou v roce 1943. Naproti tomu v Německu se politické i vojenské vedení státu tváří v tvář jasné hrozbě úplného zničení, již si spolu s obyčejnými Němci dobře uvědomovalo, vydalo ve srovnání s rokem 1918 cestou sebedestrukce a odevzdání celé země do moci okupační správy.[21] Paralelu k tomuto osudovému rozhodnutí můžeme najít u japonského spojence třetí říše (jenž se však vzdal ještě před obsazením země) a v nedávné minulosti také u Husajnova Iráku – ačkoli v tomto případě o poznání menší, neboť válka, která demontovala Husajnův režim, byla krátká a vzhledem k převaze invazních sil od počátku víceméně jednoznačná.

Příkrý rozdíl mezi válečným Německem v roce 1918 a tím v roce 1945 znovu vyvolává tytéž otázky: Proč a jak vůbec mohlo Hitlerovo Německo bojovat do tak hořkého konce? Neexistovalo jiné řešení, jak hroznou válku zastavit? A jestli skutečně ne, proč? Avšak jak bylo jinde výstižně napsáno: „Opravdovou hádankou zůstává otázka, proč národ, který chtěl přežít, dál se zoufalou zuřivostí bojoval a zabíjel, takřka až do posledního okamžiku války.“[22]

Jistě, dá se namítnout, že protivníci Německa v první světové válce nevyslovili požadavek „bezpodmínečné kapitulace“, jako tomu bylo v lednu 1943 na konferenci v Casablance, kde tento termín nadnesl americký prezident Franklin D. Roosevelt. Britský premiér Winston Churchill s jeho formulací souhlasil, a tak poprvé v historii válečných konfliktů nebyla suverénnímu státu formálně nabídnuta žádná jiná možnost než úplná a bezpodmínečná kapitulace.[23] Právě tento postoj Spojenců byl v letech krátce po válce zejména německými generály předkládán coby jediné zdůvodnění toho, proč Německo pokračovalo v beznadějném boji. Prý požadavek takové kapitulace ani jinou alternativu Němcům nenabízel.[24] Na tom, že jim dával motivaci k dalšímu boji, trvali někteří z bývalých vojáků i po mnoha letech od skončení války.[25] S ohledem na toto tvrzení by se dalo zaujmout stanovisko, že spojenecký požadavek byl kontraproduktivní a jen nahrával nacistické propagandě. Je pravda, že alespoň zpočátku přispěl k posílení vůle vydržet a nevzdat se, přesto vyčítat Spojencům uplatňování nevhodné politiky vůči nebezpečnému nepříteli se rovná, jak jeden historik napsal, „jalové výmluvě“.[26]Podle generála Waltera Warlimonta, zástupce náčelníka operačního štábu vrchního velení Wehrmachtu, vzaly štábní špičky Casablanskou konferenci, z níž vzešel požadavek bezpodmínečné kapitulace, „sotva na vědomí“. Proto se tedy „operační štáb ani nezabýval tím, jaké vojenské důsledky by z jejího závěru mohly plynout“.[27] Jinými slovy na strategii, kterou německé velení v závěrečné fázi války uplatňovalo (či vůbec neuplatňovalo), neměl tento fakt žádný vliv. Odpověď na otázku, proč Německo zarputile odmítalo ustat v dávno ztraceném boji, nelze tedy příliš hledat v předložení nekompromisního spojeneckého požadavku, ať už jej chceme posuzovat jakkoli, nýbrž především ve struktuře a mechanismu zanikající nacistické moci, stejně tak jako v mentalitě německé společnosti, jež její fungování podmiňovaly.