Stephen King

PULS

Copyright © Stephen King, 2006

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Original English title: CELL

Translation © Linda Bartošková, 2006

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2019

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-205-1 (ePub)

ISBN 978-80-7593-206-8 (mobi)

Pro Richarda Mathesona a George Romera

Id nestrpí, aby jeho uspokojení bylo odkládáno. Neustále cítí napětí nenaplněné potřeby.

SIGMUND FREUD

Lidská agresivita je instinktivní. Lidé si nevyvinuli žádné ritualizované mechanismy pro její potlačení, aby zajistili přežití druhu. Z toho důvodu je člověk považován za velmi nebezpečné zvíře.

KONRAD LORENZ

Teď mě slyšíš?

VERIZON

Civilizace uklouzla na louži krve a upadla do druhého období temna, což nikoho nepřekvapilo, ale stalo se to rychlostí, kterou nepředvídali ani ti nejpesimističtější futurologové. Jako by to všechno bylo na spadnutí. Prvního října Bůh dlel na nebesích, burza hlásila 10.140 a většina letadel letěla na čas (kromě těch v Chicagu, jak jinak). Za čtrnáct dní nebesa patřila znovu ptákům a burza byla vzpomínkou. Do svátku Všech svatých páchlo každé větší město od New Yorku po Moskvu jako žumpa a svět, jak ho známe, se stal minulostí.

PULS

1

Jev, který vešel ve známost jako Puls, začal 1. října v 15.03 hodin východního pásmového času. To pojmenování bylo samozřejmě zavádějící, ale většina vědců schopných na ten nesmysl poukázat byla během deseti hodin od nástupu jevu buď mrtvá, nebo šílená.

Téhož dne v patnáct nula nula jeden mladý muž, pro historii nijak významný, křepce rázoval – skoro poskakoval – východním směrem po Boylston Street nacházející se v Bostonu. Jmenoval se Clayton Riddell. Tvář mu zářila spokojeností, která ladila s jeho bujarým krokem. Levá ruka máchající vzduchem svírala ucha malířských desek, jaké se dají zavřít a zapnout, takže vypadají jako cestovní kufřík. Kolem prstů pravé ruky měl omotaný provázek hnědé plastové nákupní tašky s nápisem malé poklady, pokud by se někomu chtělo ho číst.

V pohupující se tašce ležel malý kulatý předmět. Dárek, řekli byste možná, a měli byste pravdu. Také byste možná hádali, že tenhle Clayton Riddell je mladík, pro kterého ten malý poklad představuje památku na nějaké drobné (nebo i větší) vítězství, a opět byste měli pravdu. V sáčku bylo totiž poměrně drahé skleněné těžítko s šedým závojem pampeliškového chmýří uvnitř. Koupil ho na zpáteční cestě z hotelu Copley Square do mnohem skromnějšího ubytovacího zařízení Atlantic Avenue Inn, kde bydlel, vyděšený devadesátidolarovou cenovkou zespoda na těžítku a ještě vyděšenější vědomím, že si teď může něco takového dovolit.

Podat kreditku prodavači ho stálo téměř fyzickou námahu. Pochyboval, že by to dokázal, pokud by chtěl těžítko pro sebe. Byl by zamumlal něco o tom, že si nákup rozmyslel, a vypadl by z obchodu jako cukrář. Ale těžítko bylo pro Sharon. Sharon se takové věcičky líbily a pořád ho měla ráda – Fandím ti, chlapče, řekla mu těsně před jeho odjezdem do Bostonu. Vzhledem k tomu hnoji, který na sebe nakydali za minulý rok, ho to dojalo. Chtěl ji na oplátku taky dojmout, pokud to bylo ještě možné. Papírové těžítko je maličkost (malý poklad), ale on byl přesvědčený, že se jí ten jemný šedivý závoj v hloubi skleněné koule, taková kapesní mlha, bude moc líbit.

2

Clayovu pozornost upoutalo zacinkání zmrzlinářského auta. Parkovalo naproti hotelu Four Seasons (který byl ještě honosnější než Copley Square) a vedle parku Boston Common, který se po této straně ulice táhl přes dva nebo tři bloky. Nad dvojicí roztančených zmrzlinových kornoutů se skvěl duhový nápis MISTER SOFTEE. Kolem okénka se mačkaly tři děti se školními brašnami u nohou a čekaly, až na ně s dobrotou přijde řada. Za nimi stála žena v manažerském kalhotovém kostýmu s pudlem na vodítku a pár puberťaček v bokových džínách a se sluchátky iPodů momentálně pověšenými kolem krku, aby si mohly špitat – a to velmi vážně, bez hihňání.

Clay se postavil za ně, takže se ze skupinky stala krátká fronta. Pro odloučenou manželku už dárek koupil. Cestou domů se zastaví v obchodě Comix Supreme a koupí synkovi nové vydání Spider-Mana. Takže sobě také může udělat radost. Nemohl se dočkat, až na Sharon vychrlí novinky, ale ta bude k dostižení teprve po návratu domů, tedy někdy ve tři čtvrtě na čtyři. Plánoval, že zůstane v hotelu, dokud si s ní nepromluví, a mezitím bude přecházet po malém pokoji a dívat se na svoje portfolio se zacvaknutými zámečky. Mister Softee mu čekání zpříjemnil.

Chlapík v dodávce obsluhoval tři děti u okénka. Objednaly si dva nanuky na špejli a obrovitou porci točené čokoládové a vanilkové zmrzliny, tu si dal kluk uprostřed, který ostatním zřejmě dělal štědrého sponzora. Zatímco z kapsy módně vytahaných džínů doloval hrst zmuchlaných dolarových bankovek a probíral se jimi, žena s pudlem a v manažerském kostýmu zalovila v kabelce, vytáhla mobil – ženy v manažerských oblecích už nevycházejí z domu bez mobilu ani kreditních karet AmEx – a telefon klapnutím otevřela. V parku za nimi zaštěkal pes a kdosi vykřikl. Clayovi ten křik nepřipadal veselý, ale když se ohlédl, uviděl jenom několik lidí na procházce, psa klusajícího s házecím talířkem v hubě (měli by přece být na vodítku, podivil se), akry prosluněné zeleně a příjemný stín. Park vypadal jako vhodné místo k posezení s kornoutem zmrzliny pro muže, který právě prodal svůj první komiksový román – včetně pokračování, a to za pěknou sumičku, pěkně prosím.

Když se pohledem vrátil zpět, tři kluci ve vytahaných kaťatech už byli pryč a žena v manažerském kostýmu si objednávala pohár. Jedna ze dvou dívek za ní měla na boku přicvaknutý telefon mátové barvy a žena v manažerském kostýmu měla ten svůj zavrtaný do ucha. Clay si pomyslel, ostatně jako vždy při podobných příležitostech (aspoň na určité úrovni vědomí), že takové chování bylo kdysi považováno za naprosto nepřípustné – a to i během drobné obchodní transakce s cizím člověkem –, a nyní se stává přijatelnou každodenní praxí.

Napiš to do Temného poutníka, zlato, radila Sharon. Uchovával si v duchu její podobu, často k němu promlouvala a nedala se jen tak zahnat. To však platilo také o skutečné Sharon, bez ohledu na odluku. Na rozdíl od mobilního telefonu. Clay žádný nevlastnil.

Telefon mátové barvy zahrál úvodní tóny Šíleného žabáka, kterého Johnny zbožňoval – jmenoval se „Axel F“? Clay si nemohl vzpomenout, asi proto, že tu informaci vytěsnil. Dívka, jíž telefon patřil, přístroj vytrhla z klipsu a vykřikla: „Beth?“ Poslouchala, usmála se a pak své kamarádce oznámila: „To je Beth.“ V tu chvíli se druhá dívka předklonila a poslouchaly obě a jejich skoro totožné krátké prostříhané účesy se společně vzdouvaly v odpoledním větru (Clay by si je uměl představit jako kreslené postavičky ze sobotních novin, třeba Rozčepejřený holky).

„Maddy?“ promluvila žena v manažerském obleku skoro přesně ve stejnou chvíli. Její pudl právě zamyšleně seděl na konci vodítka (vodítko bylo červené a ozdobené flitry) a pozoroval ruch na Boylton Street. Přes ulici, u hotelu Four Seasons, vrátný v hnědé uniformě – snad vždycky jsou hnědé nebo modré – mával nejspíš na taxík. Kolem velebně projel obojživelný vůz zvaný kachňák, napěchovaný turisty. Na suché zemi se tyčil příliš do výšky a vypadal tu nepatřičně a řidič hulákal do megafonu cosi o historii. Dvě dívky poslouchající mátově zbarvený telefon se na sebe podívaly a usmály se čemusi, co zaslechly, ale stále se nehihňaly.

„Maddy? Slyšíš mě? Slyšíš…“

Žena v manažerském kostýmu zvedla ruku s vodítkem a zastrčila si do druhého ucha prst s dlouhým nehtem. Clay sebou škubl, bál se o její ušní bubínek. Představoval si, jak by ji nakreslil: pes na vodítku, kostýmek, módně krátký účes… a po prstu v uchu stékající čůrek krve. Z rámečku by už mizel výletní vůz a v pozadí by byl vrátný, protože podrobnosti dodávají kresbě věrohodnosti. Takovou věc prostě člověk ví.

„Maddy, ztrácím tě! Chtěla jsem ti jenom říct, že jsem se nechala ostříhat v tom novém… ostříhat…? Co…?“

Chlapík v dodávce Mister Softee se shýbl a podal jí zmrzlinový pohár. Z kelímku vykukovalo alpské pohoří s potůčky čokolády a jahodovou šťávou na úbočích. Na tváři s dvoudenním strniskem nebyl znát žádný výraz. Vyzařovalo z něj, že všechno už dávno zažil a viděl, a víc než jednou. Clay o tom nepochyboval. V parku kdosi zakřičel. Clay se znovu ohlédl a řekl si, že to určitě někdo křičel radostí. Ve tři odpoledne, za takového slunného dne se v bostonském parku přece jiný křik ozývat nemůže. Je to tak?

Žena řekla Maddy cosi nesrozumitelného a zkušeným pohybem zápěstí mobil zacvakla. Spustila přístroj zpátky do kabelky a pak zůstala stát, jako by zapomněla, co dělala a možná i kde je.

„Bude to čtyři padesát,“ řekl prodavač Mister Softee a stále trpělivě držel zmrzlinový pohár. Clay měl právě čas si pomyslet, jak je v tom městě všechno příšerně drahé. Možná si to žena v manažerském kostýmku také pomyslela – aspoň se to Clay zprvu domníval –, neboť se stále nehýbala a jen se dívala na kelímek s hromadou zmrzliny a sladkou polevou, jako by něco takového viděla v životě poprvé.

Potom se z parku ozval další výkřik, tentokrát ne lidský, ale jakési překvapené vyjeknutí a bolestné zaječení. Clay se otočil a uviděl toho psa, který tu pobíhal s házecím talířkem v tlamě. Byl to poměrně velký hnědý pes, možná labrador, Clay se ve psech nevyznal, a když nějakého potřeboval nakreslit, vzal si obrázkovou knížku jako vzor. Vedle psa klečel muž v obleku, držel ho hákem kolem krku a vypadal – Mě snad šálí zrak, to není možné, pomyslel si Clay –, že se mu snaží ukousnout ucho. Potom pes zavyl znovu a snažil se vysmeknout. Muž v obleku ho však držel pevně a… ano, z úst mu viselo psí ucho, a zatímco Clay civěl dál, muž mu ucho utrhl. Tentokrát pes vyrazil skoro lidský výkřik a kachny, které plavaly na nedalekém rybníku, s polekaným kácháním vzlétly.

„Dor!“ vykřikl kdosi za Clayem. Znělo to jako dor. Možná to mělo být dopr nebo pozor, ale pozdější zkušenost svědčila pro dor: nebylo to žádné slovo, jenom neartikulovaný zvuk vyjadřující agresivitu.

Otočil se znovu ke zmrzlináři právě včas, aby uviděl, jak se žena v manažerském kostýmku vrhla do servírovacího okénka a pokusila se prodavače Mister Softee chytit. Podařilo se jí chňapnout po volných záhybech vpředu na bílé tunice, ale jemu stačilo jen polekaně couvnout a uvolnil se. Její vysoké podpatky nakrátko opustily chodník a Clay zaslechl zvuk trhané látky a cinkání knoflíků z jejího saka, které nejprve projelo okénkem dovnitř a pak zase zpátky. Pohár se překlopil a zmizel z dohledu. Clay zahlédl na levém zápěstí a předloktí ženy v kostýmku šmouhu od zmrzliny a polevy a pak jí vysoké podpatky cvakly znovu o chodník. Zapotácela se, poklesla v kolenou. Její nepřístupný výraz dobře vychované ženy na veřejnosti – takovou neutrální masku si podle Claye nasazovali na ulici všichni – nahradil křečovitý škleb, který jí proměnil oči ve škvírky a vycenil zuby. Horní ret se úplně odhrnul, takže odhalil jemné růžové lemování, intimní jako u vulvy. Její pudl utekl ulicí pryč a táhl za sebou červené vodítko s očkem na konci. Kolem projela černá limuzína a přejela pudla dřív, než stačil ulici přeběhnout. V jedné chvíli načechraná koule, vzápětí hromádka střev.

Ten chudáček štěkal v psím nebi dřív, než mu došlo, že je mrtvý, pomyslel si Clay. V jistém klinickém ohledu chápal, že je v šoku, ale to neměnilo nic na nesmírném úžasu, který prožíval. Stál tam se svým portfoliem v jedné ruce a hnědým nákupním sáčkem v druhé a s ústy dokořán.

Kdesi – vypadalo to jako za rohem na Newbury Street – cosi vybuchlo.

Ty dvě dívky se sluchátky iPodů měly úplně stejný účes, ale ta s mátově zbarveným telefonem byla blond a její kamarádka bruneta. Světlá Střapatice a Tmavá Střapatice. Světlá Střapatice teď upustila telefon na chodník, kde se rozbil, a chytila ženu v manažerském kostýmku kolem pasu. Clay se domníval (aspoň v míře, v jaké byl v těch okamžicích schopen něco předpokládat), že chce ženě zabránit, aby se znovu vrhla na zmrzlináře nebo aby se rozběhla na ulici za psem. Dokonce mu hlavou stačila proletět pochvala dívčiny duchapřítomnosti. Její kamarádka Tmavá Střapatice už od toho představení couvala, drobné bílé pěsti svírala mezi prsy a třeštila oči.

Clay upustil věci z rukou, žuchly mu každá po jednom boku na zem, a chystal se Světlé Střapatici pomoct. Na druhé straně ulice – zahlédl to jenom periferním viděním – dostalo jakési auto smyk a projelo chodníkem před Four Seasons, takže vrátný musel uskočit z cesty. Z hotelového zádveří se ozýval křik. A než Clay mohl pomoct Světlé Střapatici s ženou v manažerském kostýmu, dívka vyrazila svou pěknou hlavičkou vpřed jako had, vycenila nepochybně silné mladé zuby a zakousla se manažerce do krku. Vytryskl mohutný proud krve. Střapatice do proudu strčila hlavu, jako by se v něm omývala, možná se z něj dokonce napila (Clay si tím byl skoro jist), a pak zatřásla ženou v kostýmu jako panenkou. Žena byla vyšší a určitě vážila o dobrých patnáct kilo víc, ale dívka s ní zatřásla tak prudce, že hlava ženy se zakomíhala sem a tam a proud vytryskl s obnovenou silou. Dívka současně zvrátila zakrvácený obličej k jasně modrému říjnovému nebi a vítězně zavyla.

Zešílela, pomyslel si Clay. Totálně zešílela.

Tmavá Střapatice zaječela: „Kdo jsi? Co se to děje?“

Když Světlá Střapatice zaslechla kamarádčin hlas, prudce otočila zkrvavenou hlavu. Krev jí kapala z krátkých zašpičatělých štětin v ofině. Z očních důlků plných krve svítily oči jako bílé lampy.

Tmavá Střapatice se vytřeštěně podívala na Claye. „Kdo jste?“ opakovala… a dodala: „A kdo jsem já?“

Světlá Střapatice upustila ženu v kostýmku a ta se zhroutila na chodník s rozsápanou krční tepnou, z níž stále tryskala krev, a pak se dívka vrhla na kamarádku, se kterou se ještě před chvílí přátelsky dělila o telefon.

Clay nepřemýšlel. Kdyby myslel, Tmavá Střapatice by mohla mít v krku stejnou díru jako žena v kostýmku. Ani se nedíval. Jednoduše hmátl dolů napravo, popadl okraj nákupní tašky s malým pokladem a rozmáchl se s ní po zátylku Světlé Střapatice, zrovna když se sápala po své bývalé kamarádce s napřaženýma rukama, které se proti modrému nebi rýsovaly jako pařáty. Jestli se netrefí…

Trefil se a nebylo to žádné pohlazení. Skleněné těžítko v tašce naplno zasáhlo zátylek Světlé Střapatice, jen to tlumeně zadunělo. Světlé Střapatici poklesly ruce, jedna od krve, druhá dosud čistá, a svalila se na chodník k nohám své přítelkyně jako pytel brambor.

„Co to sakra mělo bejt?“ zaječel zmrzlinář. Měl neuvěřitelně pronikavý hlas. Možná že z něj toho vysokého tenora udělal šok.

„Nemám tušení,“ supěl Clay. Srdce mu bušilo jako zvon. „Rychle mi pomozte. Tahle vykrvácí.“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Přední tiráž

PULS