Čistý

JULIANNA BAGGOTTOVÁ

(UKÁŽKA)

JOTA / 2014

Poprvé vydáno ve Spojených státech v nakladatelství

Grand Central Publishing divize Hachette Book Group, Inc.

Copyright © Julianna Baggott, 2012

Translation © Naďa Funioková, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN epub 978–80–7462–611–1

ISBN mobi 978–80–7462–626–5

Pro Phoebe, která vyrobila ptáčka z drátu

PROLOG

.

Ten tichý hukot nad našimi hlavami se rozezněl zhruba týden po Explozích; tehdy bylo těžké uchovat si ponětí o čase. Obloha se krabatila temnou hradbou zčernalých mraků, vzduch zhoustl popelem a prachem. Jestli to bylo letadlo nebo nějaká vzducholoď, to jsme se kvůli těm hustým chuchvalcům na nebi nikdy nedozvěděli. Možná jsem ale zahlédla kovový podbřišek, matný lesk trupu, který se na chvíli vynořil z mraků a pak zase zmizel. Neviděli jsme ovšem ani Dóm. Nyní jasně září na kopci, ale tehdy jen matně prosvítal v dálce. Zdálo se, jako by se vznášel nad zemí, kulovitá, neukotvená osvětlená bambulka.

Ten hukot ohlašoval nějakou vzdušnou misi a nás napadlo, jestli nepřijdou další bomby. Ale co by to mělo za smysl? Nic nezbylo, všechno bylo srovnáno se zemí nebo smeteno požáry, kaluže potemněly černým deštěm. Někteří se té vody napili a umřeli na to. Naše jizvy se dosud nezhojily, naše rány a deformace byly čerstvé. Přeživší se belhali a klopýtali — procesí smrti, doufající, že najde místo, které zůstalo ušetřeno. Vzdali jsme to. Podlehli jsme malátnosti. Nekryli jsme se. Někteří nejspíš doufali, že se blíží pomoc. A já možná taky.

Ti, jimž ještě zbývalo dost sil, se vypotáceli ze sutin. Já nemohla — pravou nohu jsem měla u kolene oddělenou, ruku samý puchýř z toho, jak jsem používala kus trubky místo hole. Ty, Pressio, jsi měla teprve sedm let, byla jsi na svůj věk malá a pořád tě bolela čerstvá rána na zápěstí a popáleniny, které ti zářily ve tváři. Ale byla jsi rychlá. Vyšplhala ses na vrcholek nějaké hromady trosek, aby ses dostala blíž k tomu zvuku, přitahoval tě, protože působil velitelsky a přicházel z oblohy.

A tehdy vzduch nabral tvar, vzedmul se jakýmsi polétavým třepotáním — oblohu naplnila samostatná, nespárovaná křídla bez těla.

Útržky papíru.

Snášely se k zemi, dosedaly kolem jako obří sněhové vločky, které děti stříhaly z poskládaného papíru a lepily na okna ve třídách, jenom byly už při dopadu zašedlé od popela ve vzduchu a větru.

Jeden jsi zvedla, stejně jako je sbírali i ostatní, kdo měli ruce a nohy, dokud všechny nezmizely. Podala jsi mi ten papír a já ho nahlas přečetla.

Víme, že jste tady, naši bratři a sestry.

Jednoho dne vyjdeme z Dómu,

abychom se k vám připojili

a žili spolu v míru.

Prozatím na vás budeme s láskou v srdci

zpovzdálí dohlížet.

Jako Bůh, zašeptala jsem, dohlížejí na nás jako láskyplné oko boží. Nebyla jsem sama, koho tahle myšlenka napadla. Některé jímala posvátná bázeň. Jiní zuřili. Všichni jsme byli pořád ještě zmatení a šokovaní. Vyzvou některé z nás, aby vstoupili do bran Dómu? Odmítnou nás?

Měly ještě uplynout celé roky. Zapomenou na nás.

Zpočátku se ovšem z těch útržků papíru stala vzácnost — jakási forma platidla. Nevydrželo to ale dlouho. Utrpení bylo příliš veliké.

Když jsem ten papír přečetla, poskládala jsem ho a řekla: „Schovám ti ho, ano?“

Nevím, jestli jsi mi rozuměla. Pořád jsi byla taková duchem nepřítomná a zamlklá, obličej jsi měla stejně prázdný a oči vykulené jako tvoje panenka. Místo abys přitakala vlastní hlavou, pokývla jsi tou panenčinou, která se stala jednou provždy tvojí součástí. Když její oči zamrkaly, zamrkala jsi ty těma svýma.

Takhle to pokračovalo dlouhou dobu.

PRESSIA

SKŘÍŇKY

PRESSIA LEŽELA VE SKŘÍŇCE. Tady bude spát, až se jí za dva týdny přehoupnou šestnácté narozeniny — v těsném sevření zčernalé překližky, která ji tlačila do ramen, ve vydýchaném vzduchu, mezi nehybnými smítky popela. Musí být poslušná, pokud má tohle přežít — poslušná a tichá a v noci, když na ulicích hlídkuje OSR, se držet v úkrytu.

Šťouchnutím lokte otevřela dvířka a za nimi se objevil její dědeček, uvelebený v židli hned vedle dveří do uličky. Větrák usazený v jeho krku tichounce vrněl, malé plastové lopatky se otáčely jedním směrem, když vtahoval vzduch do plic, a opačným, když vydechoval. Už si na ten větrák tak zvykla, že někdy minuly celé měsíce, aniž by ho pořádně vnímala, ale pak přišel okamžik jako třeba právě tenhle, kdy si připadala naprosto odtržená od svého života a všechno ji překvapovalo.

„Tak co, myslíš, že tam budeš schopná spát?“ zeptal se. „Líbí se ti tam?“

Tu skříňku nesnášela, ale nechtěla ranit jeho city. „Připadám si jako hřeben v krabici,“ odpověděla. Bydleli v bývalém skladu za vyhořelým holičstvím. Šlo o malou místnost se stolem, dvěma židlemi, dvěma hromádkami dek rozloženými na podlaze, na jedné spal dědeček a na druhé zatím ona, a ručně vyrobenou ptačí klíckou, která visela z háku ve stropě. Přicházeli a odcházeli zadními dveřmi skladiště, které vedly do uličky. V době Předtím v téhle skříňce přechovávali holičské potřeby — krabice s černými hřebeny, láhve modrého Barbasolu, plechové nádobky s holicím krémem, úhledně poskládané ručníky, bílé pracovní haleny, které se zapínaly na cvočky vzadu za krkem. Byla si skoro jistá, že se ve svých snech promění v modrý Barbasol uvězněný v lahvi.

Dědeček se rozkašlal a větrák se divoce roztočil. Jeho obličej nabral rubínově nachovou barvu. Pressia vylezla ze skříňky, rychle k němu přistoupila a začala ho plácat po zádech a bušit do žeber. Kvůli tomu kašli sem lidé přestali chodit a využívat jeho služeb — v době Předtím pracoval v pohřebním ústavu a později si vydobyl slušnou pověst jako ranhojič, když přenesl své umění z mrtvých na živé. Ona mu pomáhala čistit rány alkoholem, podávala mu nástroje, když je zašíval, občas přidržela dítě, které sebou házelo. Teď si lidi myslí, že je nakažený.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se Pressia.

Jen pomalu znovu popadl dech. Přikývl. „Nic mi není.“ Zvedl z podlahy cihlu a položil si ji na pahýlovitou nohu těsně nad seškvařeným chumlem drátů. Cihla představovala jeho jedinou ochranu proti OSR. „Nic lepšího než tuhle přespávací skříňku nemáme,“ prohlásil dědeček. „Prostě tomu musíš dopřát trochu času.“

Pressia věděla, že by měla projevovat víc vděku. Vybudoval tu skrýš už před pár měsíci. Skříňky se táhly podél zadní zdi, o kterou se dělily s vlastním holičstvím. Větší část zbytku zničeného holičství zela vstříc otevřené obloze, pořádný kus střechy to úplně odneslo. Dědeček zbavil skříňky zásuvek a poliček. Podél zadní stěny skříněk umístil falešný panel, který funguje jako padací dvířka a vede do holičství, panel, který může odstrčit, pokud by potřebovala utéct. Ale kam půjde pak? Dědeček jí ukázal starou kanalizační trubku, kde se může Pressia schovávat, než OSR prohledá skladiště, najde prázdné skříňky a než jim dědeček vysvětlí, že už je pryč celé týdny a nejspíš navěky, že už je teď asi mrtvá. Snažila se sama sebe přesvědčit, že mu OSR uvěří, že se bude moci vrátit zpátky a že je potom už nechají na pokoji. Oba ale samozřejmě dobře věděli, že to moc pravděpodobné není.

Znávala pár starších dětí, které uprchly — chlapce, jemuž scházela čelist, a pak jeden pár, který vykládal, že se někde daleko odtud vezmou, a taky kluka jménem Gorse a jeho mladší sestru Fandru, která bývala Pressiinou dobrou kamarádkou, než před několika lety zmizeli. Povídalo se o nějakém podzemním hnutí, které dostane děti ven z města, přes Žároviště až do Pustin, kde možná přebývají jiní přeživší — celé civilizace. Kdo ví? To všechno jsou ale jen šeptem předávané, dobře míněné lži, které mají člověka ukonejšit. Ty děti zmizely. Nikdo už je nikdy neviděl.

„Nejspíš budu mít dost času, abych si na to zvykla, ode dneška za dva týdny už všechen čas na světě,“ poznamenala. Jakmile oslaví šestnáctiny, zůstane uvězněná v zadní místnosti a spát bude ve skříňce. Dědeček ji nutil, aby mu znovu a znovu slibovala, že se nebude nikde toulat. Bylo by hrozně nebezpečné chodit ven, opakoval jí. Moje srdíčko by to neuneslo.

Oba znali šeptané historky o tom, co se vám přihodí, pokud se nepřihlásíte na velitelství OSR o svých šestnáctých narozeninách. Klidně vás vyvlečou přímo z postele. Nebo vás odtáhnou, když procházíte sami mezi sutinami. Odvedou si vás bez ohledu na to, komu zaplatíte nebo kolik — ne že by si její dědeček mohl dovolit zaplatit komukoli cokoli.

Pokud se nepřihlásíte, odvlečou vás násilím. To nejsou jenom pověsti. Je to pravda. Prý vás odvezou za město, kde vás odnaučí číst — tedy pokud jste se to vůbec naučili tak jako Pressia. Dědeček ji naučil písmenka a ukázal jí Poselství: Víme, že jste tady, naši bratři a sestry… (Teď už nikdo o Poselství nemluví. Její dědeček ho někam schoval.) Podle toho, co se vykládalo, vás tam pak naučí zabíjet za pomocí živých terčů. A taky se povídalo, že se tam buď naučíte zabíjet, nebo pokud jste po Explozích příliš zdeformovaní, použijí vás samotné jako živý terč a to znamená váš konec.

Co se asi děje s dětmi v Dómu, když oslaví šestnáctiny? Pressia předpokládala, že je to jako Předtím — dort a dárky zabalené v lesklém papíře a zavěšená falešná zvířátka vycpaná bonbony, do kterých se tluče holí.

„Můžu zaběhnout na trh? Už nám skoro došly hlízy.“ Pressia byla dobrá ve vaření určitého druhu hlíz, které představovaly hlavní složku jejich stravy. A taky by chtěla ven a na vzduch.

Dědeček se po ní ustaraně podíval.

„Moje jméno ještě není ani na seznamu,“ připomněla mu. Oficiální seznam těch, kteří se mají hlásit u OSR, je vylepený po celém městě — jména a data narození ve dvou úhledných sloupcích podle informací shromážděných OSR. Tahle skupina se objevila krátce po Explozích, kdy šlo ještě o Operaci Spásná ruka — tehdy organizovali zdravotnické jednotky, jež ovšem žalostně selhávaly, pořizovali seznamy přeživších a mrtvých a pak vytvořili malou milici, která měla udržovat pořádek. Ale potom jejich předáky svrhli. OSR se proměnila v Operaci Svatá revoluce a její noví vůdcové vládnou prostřednictvím strachu a jsou odhodlaní jednoho dne dobýt Dóm.

A teď OSR vydala nařízení, že se všichni novorozenci musí registrovat, jinak budou jejich rodiče potrestáni. Navíc OSR provádí namátkové domovní razie. Lidé se stěhují tak často, že si OSR není schopna udržet přehled o tom, kde kdo žije. Nic takového jako adresy už neexistuje — to, co zbylo, se zřítilo, shořelo, názvy ulic zmizely. Protože se její jméno na seznamu dosud neobjevilo, připadalo to Pressii pořád tak trochu nereálné. Doufala, že se na něm ani nikdy neobjeví. Možná zapomněli na to, že existuje, část záznamů ztratili a ty její byly mezi nimi.

„A navíc,“ pokračovala, „potřebujeme si udělat zásoby.“ Musela pro ně zajistit co nejvíc jídla, než výpravy na trh převezme její dědeček. Jí šlo směňování zboží líp, to platilo vždycky. Bála se, co bude, až se toho ujme on.

„Tak jo, dobře,“ prohlásil nakonec. „Kepperness nám pořád dluží za to, jak jsem jeho synovi zašil krk.“

„Kepperness,“ zopakovala. Kepperness zaplatil už před nějakou dobou. Dědeček si občas pamatuje jen věci, které si pamatovat chce. Přistoupila k parapetu pod popraskaným oknem, kde stála řádka malých figurek. Vyráběla je z kousků kovu, starých mincí, knoflíků, okenních pantů a ozubených koleček, které posbírala. Byly to malé natahovací hračky — poskakující kuřátka, plazící se housenky, hrdlička s drobným klapajícím zobákem. Nejradši má motýly. Sama jich vyrobila půl tuctu. Tělo tvořily zuby starých černých holičských hřebenů a křídla vyrobila z kousků bílých pracovních halen. Motýli mávali křídly, když jste je natáhli, nikdy se jí ale nepodařilo přimět je, aby vzlétli.

Zvedla jednoho motýla a natáhla ho. Jeho křídla se zachvěla a rozhodila pár smítek popela, který zavířil ve vzduchu. Poletující popel — to se jí docela líbilo. Vlastně to může být krásné, takové víření smítek ve světle. Nesnažila se v tom vidět krásu, ale prostě to tak bylo. Nacházela drobné okamžiky krásy všude — dokonce i v ošklivosti. Třeba v tíživých mracích halících oblohu, občas lemovaných tmavě modrými okraji. Pořád ještě se tu a tam vyskytovala mlha, která se zvedala ze země a tvořila kapičky na kouscích zčernalého skla.

Dědeček zrovna vyhlížel ze dveří do uličky, takže si potají strčila motýla do vaku. Používala je ke směnnému obchodu od té doby, co za ním lidé přestali chodit, aby jim zašíval rány.

„Víš, je štěstí, že máme tenhle krámek — a teď i únikovou cestu,“ řekl dědeček. „Měli jsme štěstí už od začátku. Štěstí, že jsem přijel na letiště včas, abych vyzvedl tebe a tvoji mámu u výdeje zavazadel. Co kdybych se nedoslechl, že je na ulicích dopravní zácpa? Co kdybych nevyrazil dost brzo? A tvoje máma, ona byla tak krásná,“ dodal, „tak mladá.“

„Já vím, já vím,“ odpověděla Pressia a snažila se, aby to neznělo netrpělivě, ale tenhle proslov už slyšela tolikrát. Mluvil o dni Explozí, k nimž došlo před víc jak devíti lety, kdy jí bylo šest. Její otec tehdy pobýval pracovně mimo město. Světlovlasý účetní s vychýlenými palci na nohou, ale slušný zadák, říkával jí s oblibou dědeček. Fotbal — to býval takový spořádaný sport, který se hrával na travnatém hřišti s helmami, které se zapínaly pod bradou na přezku, a rozhodčími, kteří hvízdali na píšťalky a mávali barevnými šátky. „Ale k čemu mi to vlastně je? Vědět, že můj táta byl zadák s vychýlenými palci, když si ho nepamatuju? K čemu je krásná maminka, když si člověk nedokáže vybavit její obličej?“

„To neříkej,“ namítl. „Samozřejmě že si je pamatuješ!“

Nedokázala rozlišovat mezi historkami, které jí vyprávěl dědeček, a vlastními vzpomínkami. Tak třeba ten výdej zavazadel. Děda jí to vysvětloval pořád dokola — kufry na kolečkách, široký pohyblivý pás, ochranka kroužící kolem jako cvičení pastevečtí psi. Je to ale vzpomínka? Na její maminku dopadla plnou vahou velká okenní tabule a na místě zemřela, vyprávěl jí dědeček. Pamatovala si to Pressia opravdu, nebo si to jen představuje? Maminka byla Japonka, což vysvětluje Pressiiny černé lesklé vlasy, oči mandlového tvaru a rovnoměrně tónovanou pleť s výjimkou místa, kde se jí kolem

levého oka vine lesklá růžová spálenina ve tvaru půlměsíce. Z otcovy strany zase podědila lehký poprašek pih. Skotský Ir, takhle označoval sám sebe dědeček, pro ni ale tahle slova nic zvláštního neznamenala. Japonský, skotský, irský? To město, kam pracovně odjel její tatínek — zbytek světa, jak tomu všichni říkali —, podlehlo zkáze, zmizelo. Japonský, skotský, irský — tyhle věci už neexistovaly. „BWI,“ říkával děda hrdě, „tak se to letiště jmenovalo. A my jsme odtamtud odešli a připojili se k dalším lidem, kteří to zatím přežili. Bloudili jsme a hledali bezpečné místo, až jsme se zastavili v tomhle městě. Sice jsme se sotva drželi na nohou, ale byli jsme rádi, že jsme tady, protože stojí nedaleko Dómu. Dneska žijeme kousek na západ od Baltimoru, severně od D. C.“ Ale ani tyhle věci pro ni neměly žádný význam. BWI, D. C., to byla jen písmena.

Pressii ničilo, že její rodiče pro ni představují neznámou veličinu, a pokud zůstávají velkou neznámou, jak může porozumět sama sobě? Občas mívala pocit, že je tak nějak odtržená od tohohle světa, jako by se vznášela na hladině — drobné smítko popela vířícího ve světle.

„Mickey Mouse,“ řekl najednou dědeček. „Copak ty si na něj nepamatuješ?“ Tohle ho, zdá se, zlobilo nejvíc, že si nevzpomíná na Mickeyho Mouse, na výlet do Disneylandu, ze kterého se tehdy zrovna vracely. „Vždyť víš, měl přece takové velké uši a nosil bílé rukavice.“

Přistoupila k Freedlově kleci. Byla vyrobená ze starých drátů z bicyklu, tenké kovové destičky, která sloužila jako podlaha, a malých kovových dvířek, která klouzala nahoru a dolů. Vevnitř, na bidýlku, seděl Freedle, cikáda s mechanickými křídly. Pressia občas prostrčila prst mezi tenkými mřížemi a pohladila ho po křehkých křídlech. Měli ho už tak dlouho, že si ani nepamatovala, kdy tomu bylo jinak. Byl starý a prorezlý, jeho křídla sebou ale pořád občas zatřepotala. Představoval Pressiina jediného domácího mazlíčka. Pojmenovala ho takhle ještě jako malá, protože když ho nechali poletovat po místnosti, vydával takové pištivé volání, jako by vykřikoval: „Freedle! Freedle!“ Celé ty roky udržovala jeho součástky v chodu za pomoci oleje, se kterým holiči dříve ošetřovali nůžky, aby hladce stříhaly. „Pamatuju se na Freedla,“ řekla. „Ale nevzpomínám si na žádnou přerostlou myš posedlou bílými rukavicemi.“ V duchu si ovšem přísahala, že jednoho dne o tom dědečkovi zalže, kdyby pro nic jiného, tak aby celou věc uložili už navždycky k ledu.

Co si vlastně pamatuje z Explozí? Oslňující světlo — jakoby desítky sluncí jedno přes druhé. A taky si vzpomíná, že v rukou svírala panenku. Nebyla už na panenku moc stará? Panenčina hlava seděla na vršku světlehnědého hadrového tělíčka s gumovýma rukama a nohama. Následkem Explozí proťal letiště oslepující světelný záblesk, který zaplavil celé její zorné pole, a pak svět vybuchl a v některých případech se docela roztavil. Všechno živé i neživé tehdy splynulo a panenčina hlava zaujala místo její ruky. Takže tu panenčinu hlavu teď pochopitelně zná až moc dobře, protože je součástí jí samé — její pomrkávající oči, které klapají, když se pohne, tuhé umělohmotné řady černých očních řas, díru v plastových rtech, kam se strkala plastová lahvička, gumovou lebku, která jí nahrazuje pěst.

Přejela zdravou rukou po panenčině hlavičce. Uvnitř nahmatala vlnky kůstek svých prstů, drobné hřebeny a hrbolky kotníků, ztracenou ruku, která splynula s panenčinou gumovou lebkou. A co cítí v té ztracené ruce? Když se její zdravá ruka dotýká té ztracené, je to takový tupý, matný pocit. Takhle vnímá celou dobu Předtím — je to tam, cítí to, lehké chvění nervů, i když sotva patrné. Panenčiny oči se zaklaply. Díra v našpulených rtech je zanesená popelem, jako by sama panenka vdechovala tenhle vzduch. Pressia vytáhla z kapsy vlněnou ponožku a natáhla ji přes tu hlavičku. Vždycky ji zakrývala, když šla ven.

Pokud by s odchodem otálela, dědeček by začal vykládat historky o tom, co se stalo s přeživšími po Explozích — o krvavých střetech v prostorách obřích supermarketů, kde popálení a zdeformovaní lidé bojovali o kempingové vařiče a rybářské nože. „Musím jít, než zavřou stánky,“ prohlásila — a než nastoupí noční hlídky. Přešla k místu, kde seděl, a políbila ho na drsnou tvář.

„Jenom na trh,“ upozornil ji. „Žádné pátrání v sutinách.“ A pak najednou sklonil hlavu a rozkašlal se do rukávu košile.

Přesně to ale měla Pressia v úmyslu — pátrat v sutinách. Tohle milovala ze všeho nejvíc, vybírat drobné věci, ze kterých pak vyráběla své figurky. „No jasně,“ prohlásila.

Pořád svíral cihlu, jí to teď ale přišlo hrozně smutné a zoufalé, jako přiznání vlastní slabosti. Možná by se mu s ní podařilo srazit prvního vojáka OSR, ale ne druhého nebo třetího. Vždycky chodili v houfu. Chtělo se jí říct nahlas, co oba dobře věděli: tohle nepomůže. Mohla se skrývat ve svém pokoji, přespávat ve skříňkách. Mohla odklopit falešný panel, kdykoli zaslechne náklaďák OSR v zadní uličce, a utéct. Ale stejně nebylo kam jinam jít.

„Nebuď venku dlouho,“ řekl.

„Nebudu.“ A pak, pro jeho lepší pocit, dodala: „Máš pravdu v tom, cos o nás říkal. Máme štěstí.“ Ale to nemyslela upřímně. To lidé v Dómu mají štěstí, provozují si ty svoje sporty v helmách na přezku a cpou se dorty jako jedna velká šťastná rodina a nikdy si nepřipadají jako smítka vířícího popela ve světle.

„Tak si to hlavně pamatuj, holčičko.“ Větrák v jeho krku zavrněl. Zrovna držel v ruce malý přenosný elektrický větrák, když udeřily Exploze — stalo se to v létě —, a teď už mu zůstal navždycky. Občas měl dost velké potíže s dýcháním. Otočný mechanismus se zanášel popelem a slinami. Jednoho dne ho prach, který se mu hromadí v plicích, zabije, a větrák se dotočí a zastaví se.

Přistoupila ke dveřím do uličky a otevřela je. Uslyšela zapištění, které znělo skoro jako ptačí, a přes hromádku kamení poblíž capkavě přeběhlo něco tmavého a chlupatého. Zahlédla jedno vlhké oko, jímž na ni ten tvor zíral. Zavrčel, rozložil těžká, neforemná křídla a zvedl se vzhůru k šedivé obloze.

Občas mívala pocit, že slyší seshora dunící motor vzducholodi. Přistihla se, že propátrává oblohu a hledá proužky papíru, které ji kdysi vyplňovaly — ach, ta spousta křídel, jak jí je popisoval dědeček! Možná jednoho dne přijde další Poselství.

Nic netrvá věčně, pomyslela si Pressia. Všechno se neustále mění. Cítila to.

Ještě se ohlédla, než vykročila do uličky, a přistihla dědu, který po ní pokukoval tím pohledem, jak to občas dělával — jako by už byla pryč, jako by si nacvičoval hluboký smutek.

PARTRIDGE

MUMIE

PARTRIDGE SEDĚL NA GLASSINGSOVĚ HODINĚ světových dějin a snažil se poslouchat. Ventilace v učebně se musela regulovat v závislosti na počtu osob přítomných v daném okamžiku a při tolika chlapcích z akademie — samých generátorů sršících neutuchající energií — bylo v místnosti za chvíli nedýchatelno a horko, pokud to někdo trochu nehlídal. Naštěstí se Partridgeův stůl nacházel poblíž malého ventilátoru ve stropě, takže si připadal, jako by seděl v sloupci chladného vzduchu.

Glassings přednášel o starodávných kulturách. Tomuhle tématu hodlal věnovat celý měsíc. Přední zeď učebny pokrývaly obrázky Bryn Celli Ddu, Newgrange, Dowth a Knowth, Durringtonské zdi a Maeshowe — neolitických mohyl, datujících se až do doby tři tisíce let před naším letopočtem. První prototypy Dómu, jak se vyjádřil Glassings. „Myslíte si snad, že jsme byli první, kdo přišel s myšlenkou takové kulovité stavby?“

No jasně, říkal si v duchu Partridge, pravěcí lidé, mohyly, hrobky, blá blá blá. Glassings stál před třídou v těsném saku s našitým znakem akademie a tmavě modré vázance, kterou měl jako vždy příliš utaženou. Patridge by byl radši, kdyby se Glassings věnoval nedávné historii, ale to jim nikdy nepovolí. Věděli jen to, co jim pořád opakovali — Spojené státy nepodnikly první úder, ale jednaly v sebeobraně. Exploze eskalovaly, až to nakonec vedlo k téměř naprosté destrukci. Zásluhou opatření, která Dóm jakožto prototyp experimentálně podnikl pro zachování života v případě ozbrojených konfliktů, virových epidemií a přírodních katastrof, je tato oblast pravděpodobně jediným místem na světě, kde někdo přežil — Dóm a pak ti nešťastníci v jeho bezprostředním okolí, jimž teď vládne slabý vojenský režim. Lidé v Dómu na nešťastníky zatím dohlížejí a jednoho dne, až se země obrodí, vrátí se, aby se o ně postarali a začali nanovo. Vypadalo to prostě, ale Partridge věděl, že se za tím skrývá něco víc, a byl si zatraceně jistý, že sám Glassings by jim o tomto tématu mohl vyprávět dlouho.

Občas se Glassings během svého výkladu zarazil, rozepnul si knoflíky saka, odstoupil od svých poznámek a rozhlédl se po třídě — jeho pohled se na kratičký okamžik postupně upřel do očí každého chlapce, jako by chtěl, aby něco z toho, co jim říká, pochopili víc do hloubky, aby si z těch dávných dob odnesli nějaké ponaučení a aplikovali je na současnost. Partridge by chtěl. Má skoro pocit, že by to dokázal, kdyby měl jen o maličko víc informací.

Partridge zvedl bradu a nechal proud vzduchu, aby mu chladil tvář. Najednou si vzpomněl, jak maminka chystala pro něj a jeho bratra jídlo, sklenice mléka s bublinkami, které ulpívaly na okrajích, mastné omáčky, chleba s nadýchanou, měkounkou střídkou. Jídlo, kterého jste měli plná ústa, ze kterého se zvedaly obláčky páry. Teď se živí pilulkami, dokonale vyváženými s ohledem na jeho optimální zdravotní kondici. Jak tak Partridge ty tablety převaloval v ústech, občas se mu vybavovalo, že dokonce i pilulky, které s bratrem brávali tehdy dávno, měly sladkokyselou chuť, byly gumové a ve tvaru zvířátek. A pak se ta vzpomínka vytratila.

Tyhle letmé, hluboko zasuté vzpomínky bývají dost neodbytné. Přicházejí k němu v poslední době nekontrolovaně, v náhlých poryvech, jako střety současnosti a minulosti. Ještě se to zhoršilo, když mu otec zintenzivnil kódovací terapii — zvláštní mix drog, které vám nechávali kolovat krevním řečištěm, a radiace. Ze všeho nejhorší ale bylo, že vás přitom uvěznili v celotělních formách, tak aby byly během dané terapie vystaveny záření jen určité části těla a mozku. Schránky na mumie. Takhle začali někteří Partridgeovi kamarádi říkat těm formám po jedné nedávné Glassingsově lekci o starověkých kulturách, které měly ve zvyku své mrtvé zavinovat. Při kódovací terapii musí chlapci z akademie nastoupit do řady a přesunout se do zdravotnického centra, kde je pak jednotlivě odvedou do privátních pokojů. Tam se každý vysvlékne a nasouká do mumiové schránky — jako by je uzavřeli do horké kombinézy —, a když je po všem, znova si navléknou uniformy a odvedou je pryč. Laboranti studenty akademie varovali, že jelikož tělo si jen pomalu zvyká na nové schopnosti, mohou očekávat menší závrať a náhlou ztrátu rovnováhy, které ovšem ustoupí, jakmile se síla a rychlost pevně usadí v kostech. Chlapci z akademie si na to zvykli — i když na pár měsíců museli vynechat tréninky, protože u nich dočasně převládla určitá nemotornost. Klopýtali a padali, káceli se na trávníku. Mozek nejspíš bude fungovat stejně tak nekoordinovaně, odtud ty podivné, náhle se vynořující vzpomínky.

„Nádherné barbarství,“ prohlásil teď Glassings o jedné ze starobylých kultur. „Uctívání mrtvých.“ Tohle byl jeden z okamžiků, kdy nečetl ze svých poznámek k přednášce. Upíral oči na své ruce roztažené na stole. Neměl by takhle odbíhat od tématu — nádherné barbarství, přesně takovéhle věci by si někdo mohl mylně vyložit. Mohl by přijít o práci. Rychle se ale vzpamatoval. Řekl třídě, aby sborově nahlas předčítala z nápovědního zařízení. „Schválené způsoby, jak se zbavovat mrtvých a shromažďovat jejich soukromé předměty v Archivu osobních ztrát…“ Partridge se připojil.

O pár minut později se Glassings rozvyprávěl o významu obilí pro starověké kultury. Obilí? pomyslel si překvapeně Partridge. Vážně? Obilí?

A v tu chvíli se ozvalo zaklepání na dveře. Glassings polekaně zvedl hlavu. Všichni chlapci ztuhli. Zaklepání přišlo znovu. „Omluvte mne, třído,“ řekl Glassings. Srovnal si poznámky a vrhl kradmý pohled do malého černého slídivého oka jedné z kamer trůnící v rohu místnosti. Partridge napadlo, jestli oficiální představitelé Dómu náhodou nezaznamenali tu jeho poznámku o nádherném barbarství. Je možné, aby zareagovali tak rychle? Nezničí ho to? To ho snad odvlečou hned teď, před celou třídou?

Glassings vyšel na chodbu. Partridge slyšel jen jakési mumlající hlasy.

Arvin Weed, třídní génius, který seděl před ním, se teď otočil a věnoval mu tázavý pohled, jako by Partridge musel vědět, co se děje. Partridge pokrčil rameny. Lidé si často myslí, že toho Partridge ví víc než všichni ostatní. Je synem Elleryho Willuxe. Všichni předpokládají, že dokonce i někomu tak vysoko postavenému musí tu a tam nějaká informace uklouznout. Ale to se pletou. Partridgeovu otci nikdy nic neuklouzne. To byl jeden z důvodů, proč to vůbec dotáhl tak daleko. A protože Partridge stejně bydlel tady na akademii, jen zřídkakdy se spolu bavili třeba jen po telefonu, natož aby se setkali osobně. Partridge patřil k chlapcům, kteří zde zůstávali po celý rok, stejně jako jeho bratr Sedge, který absolvoval akademii před ním.

Glassings se vrátil zpátky do třídy. „Partridgi,“ oznámil, „posbírej si věci.“

„Co?“ řekl Partridge. „Já?“

„Okamžitě,“ zdůraznil Glassings.

Partridgeovi se sevřel žaludek. Strčil sešit do batohu a zvedl

se. Ostatní chlapci kolem něj začali šeptat. Vic Wellingsly, Algrin Firth, dvojčata Elmsfordova. Někdo z nich prohodil nějaký vtip — Partridge zaslechl své jméno, ale zbytek rozeznat nedokázal — a všichni se rozesmáli. Tihle chlapci mají tendenci držet při sobě, „horda“, takhle se jim říká. Právě oni úspěšně projdou celým výcvikem až do nového elitního sboru, Speciálních jednotek. Jsou k tomu předurčeni. Není to nikde psáno, ale všichni to dobře vědí.

Glassings nařídil třídě, aby se utišila.

Arvin Weed Partridgeovi pokývl, jako by říkal: Hodně štěstí.

Partridge vyrazil ke dveřím. „Můžu si potom přijít pro poznámky?“ zeptal se Glassingse.

„Jistě,“ odpověděl Glassings a poplácal Partridge po zádech. „To bude v pořádku.“ Mluvil samozřejmě o těch poznámkách, aby nezaostal za třídou, ale díval se na Partridge tím svým charakteristickým způsobem, jako že jeho slova mají hlubší význam, a Partridge věděl, že se ho snaží uklidnit. Ať už přijde cokoliv — bude to v pořádku.

Na chodbě Partridge narazil na dva strážné. „Kam jdeme?“ zeptal se jich.

Oba byli vysocí a svalnatí, jen jeden o maličko širší v ramenou než druhý. Odpověděl ten ramenatější: „Tvůj otec s tebou chce mluvit.“

Table of Contents

Titulná strana

Prolog

Pressia

Partridge