Leigh Bardugo

ZJAZVENÝ KRÁĽ

Preložila Ivana Cingelová

Ukážka z elektronickej knihy

LEIGH BARDUGO

Je autorka týchto kníh:

séria Vrania šestka

VRANIA ŠESTKA

KRÁĽOVSTVO PODVODNÍKOV

séria Griša

TIEŇ KOSTÍ

ZAJATIE BÚRKY

POVSTANIE NIČOTY

séria Zjazvený kráľ

ZJAZVENÝ KRÁĽ

KING OF SCARS, copyright © 2019 by Leigh Bardugo

Grishaverse logo and Grishaverse monogram used on cover and

spine with permission. ™ and © 2017 Leigh Bardugo

Book design by Ellen Duda

Map art by Sveta Dorosheva

All rights reserved

Translation © Ivana Cingelová 2020

Sovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava 2020

ISBN 978-80-556-4193-5

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať

ani šíriť v nijakej forme ani nijakými prostriedkami, či už elektronickými,

alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve

prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému

a podobne bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Z anglického originálu Leigh Bardugo – King of Scars,

ktorý vyšiel vo vydavateľstve Orion Children‘s Books,

An imprint of Hachette Children’s Group, London 2019,

preložila Ivana Cingelová.

Zodpovedná redaktorka Martina Urbanová

Editorka Dana Brezňanová

Obálka Tomáš Vicen

Vydalo Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava v roku 2020.

Sadzba Alias Press, s. r. o., Bratislava

Tlač FINIDR, s. r. o., Český Těšín

10 9 8 7 6 5 4 3 2 1

www.slovart.sk

Cena uvedená na obálke knihy je nezáväzným odporúčaním pre konečných predajcov.

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2019

Pre Morgan Fahey –

generálku cez vojnu,

poradkyňu v mieri,

najlepšiu priateľku,

(zväčša) benevolentnú kráľovnú

1

DIMA

Dima začul búchanie vrát na stodole ako prvý. Kuchyňa ich malého statku bublala ako hrniec na sporáku, za pevne zatvorenými oknami zúrila búrka, vzduch v miestnosti bol teplý a vlhký. Stenami otriasalo hlučné prekrikovanie sa jeho bratov a mama si pohmkávala a podupkávala nohou do rytmu nejakej piesne, ktorú Dima nepoznal. V lone mala natiahnutý roztrhnutý rukáv jednej z otcových košieľ, bodala do látky ihlou v nepravidelnom rytme nedočkavého vrabca a medzi prstami sa jej ako tenký červík tiahla vlnená priadza.

Dima bol najmladší zo šiestich chlapcov, dieťa, ktoré prišlo nečakane dávno potom, ako sa jeho matka od doktora, čo každé leto prechádzal cez ich dedinu, dozvedela, že žiadne deti už mať nebude. Nečakaný dar, vravievala s obľubou mama, keď si ho k sebe tisla a zahŕňala ho pozornosťou, zatiaľ čo sa ostatní vydali za svojimi povinnosťami. Nechcené ústa, ktoré treba kŕmiť, vravieval jeho starší brat Pjotr zlomyseľne.

Keďže bol Dima taký malý, bratia sa často bavili bez neho a pri hlučnom domácom prekrikovaní sa si ho nikto nevšímal, a preto bol v ten jesenný večer, keď stál pri umývadle a mydlil posledné hrnce, ktoré jeho bratia zámerne nechali jemu, jediný, kto počul to prekliate buch vrát na stodole. Začal drhnúť ešte usilovnejšie, bol odhodlaný dokončiť prácu a zaliezť do postele, skôr ako sa ho niekto rozhodne poslať von do zimy. Počul ich psa, Molniju, ako kňučí na verande pred kuchyňou, prosí o zvyšky a teplé miesto na spanie, zatiaľ čo vietor nahnevane zavýja.

Po oknách šľahli konáre. Mama zdvihla hlavu a neveselé vrásky okolo úst sa jej ešte viac prehĺbili. Zamračila sa, akoby bola schopná poslať vietor spať bez večere. „Zima prichádza skoro a nie a nie odísť.“

„Hm,“ zamrmlal tato, „presne ako tvoja matka.“ Mama ho kopla.

Nechala v ten večer za sporákom trošku kvasu, dar duchom domácnosti, ktorí dohliadali na farmu a spávali v teple za starou železnou pecou. Aspoň tak to mama tvrdila. Tato len gúľal očami a sťažoval sa, že je škoda dobrého kvasu.

Dima vedel, že keď všetci pôjdu spať, Pjotr kvas vysŕka a zje kúsok medového koláča, ktorý mama nechávala zabalený v plátne. „Príde ťa strašiť prababkin duch,“ varoval ho občas Dima. Ale Pjotr si len poutieral bradu rukávom a odvetil: „Žiaden duch nepríde, ty krpatý idiot. Babu Galinu zožrali červy na cintoríne a ty dopadneš rovnako, ak nebudeš držať hubu.“

Teraz sa Pjotr predklonil a silno Dimu štuchol. Dima často premýšľal, či Pjotr niekedy nerobí nejaké špeciálne cviky, aby mal špicatejšie lakte. „Počuješ to?“ spýtal sa ho brat.

„Nemám čo,“ zovrelo Dimovi srdce. Vráta na stodole...

„Niečo tam je, v búrke.“

Takže sa ho brat len snažil vydesiť. „Nebuď hlúpy,“ odvetil Dima, ale uľavilo sa mu.

„Počúvaj,“ povedal Pjotr, a keď vietor zalomcoval strechou domu a oheň na rošte sa zachvel, Dimovi sa zazdalo, že začul okrem búrky aj niečo iné – vysoký vzdialený výkrik pripomínajúci vytie hladného zvieraťa alebo nárek dieťaťa. „Keď vietor fúka po cintoríne, zobúdza duchov všetkých detí, ktoré zomreli, kým im stihli dať sväté mená. Malenčki. Hľadajú duše, čo by mohli ukradnúť, aby si mohli kúpiť cestu do neba.“ Pjotr sa sklonil a zaboril Dimovi do ramena prst. „Chodia po tých najmladších.“

Dima mal osem rokov, dosť na to, aby sa nenechal nachytať, ale aj tak mu oči zablúdili k tmavým oknám, na dvor zaliaty mesačným svitom, kde sa vo vetre skláňali a triasli stromy. Strhol sa. Prisahal by – iba na moment, ale prisahal by, že videl, ako sa po dvore mihol tieň, tmavý fľak niečoho väčšieho ako len vták.

Pjotr sa zasmial a ošpliechal ho mydlovou vodou. „Prisahám, že si každý deň čoraz sprostejší. Kto by už len chcel tvoju smiešnu dušu?“

Pjotr sa hnevá len preto, že pred tvojím narodením bol najmladší on, vravela vždy Dimovi mama. Musíš sa snažiť byť k bratovi milý, aj keď je starší, ale nie múdrejší. Dima sa snažil. Skutočne sa snažil. Ale občas mal skrátka chuť zhodiť Pjotra na zadok a pozrieť sa, ako sa jemu bude páčiť, keď si z neho budú uťahovať.

Vietor ustal a v náhlom prívale ticha nemalo čo prehlušiť výrazné buchnutie, ktoré sa rozľahlo po dvore.

„Kto nechal otvorené vráta na stodole?“ spýtal sa tato.

„Dnes sa mal o stajňu postarať Dima,“ odvetil Pjotr slušne a jeho bratia, ktorí sedeli za stolom, zatskali ako rozrušené kvočky.

„Zavrel som ich,“ bránil sa Dima. „Pevne na závoru!“

Tato sa oprel na stoličku. „Tak sa mi ten zvuk len zdá?“

„Zrejme si myslí, že ich otvorili duchovia,“ povedal Pjotr.

Mama zdvihla zrak od zašívania. „Dima, choď tie dvere zavrieť na závoru.“

„Pôjdem ja,“ vzdychol si Pjotr odovzdane. „Všetci vieme, že Dima sa bojí tmy.“

Ale Dima spoznal, že je to skúška. Tato bude čakať, že prevezme zodpovednosť. „Nebojím sa,“ vyhlásil. „Samozrejme, že ich pôjdem zavrieť.“

Dima si nevšímal Pjotrov povýšenecký pohľad, utrel si ruky a natiahol si kabát a čapicu. Mama mu podala cínový lampáš. „Nebuď dlho,“ vyhrnula mu golier, aby mu neofúklo krk. „Keď sa budeš ponáhľať naspäť, uložím ťa do postele a poviem ti rozprávku.“

„Novú?“

„Áno, a zaujímavú, o severských morských pannách.“

„Sú v nej čary?“

„Hromada. Teraz bež.“

Dima ešte raz vrhol pohľad na ikonu sanktu Feliksa na stene pri dverách, ktorému po znepokojenej tvári tancovalo svetlo sviečok a pohľad mal plný súcitu, akoby presne vedel, aká je vonku zima. Feliksa nabodli na konár jablone a upiekli zaživa len niekoľko hodín po jeho zázraku v sadoch. Nekričal ani neplakal, len dedinčanom navrhol, aby ho otočili, nech mu plamene môžu oblízať aj druhý bok. Feliks by sa búrky nebál.

Len čo Dima otvoril kuchynské dvere, vietor sa mu ich pokúsil vychytiť. Zabuchol ich za sebou a počul, ako z druhej strany zapadla západka. Vedel, že je to len dočasné, potrebné, ale aj tak sa cítil, akoby ho trestali. Obzrel sa na žiarivé okná, prinútil nohy zísť dole schodmi na biedny dvor a na um mu zišla hrozivá myšlienka, že v momente, keď odišiel z tepla kuchyne, naňho jeho rodina zabudla, že ak sa nikdy nevráti, nikto ho nebude volať alebo biť na poplach. Vietor im vymaže Dimu z pamäti.

Prešiel pohľadom po dlhom úseku zaliatom mesačným svitom, po ktorom bude musieť prejsť popri kurínoch a búde pre husi až k stodole, čo poskytovala prístrešie ich starému koňovi Gerasimovi a krave Matilde.

„So zúbkovaným oceľovým ostrím,“ zašepkal, keď prešiel rukou po novom pluhu, ktorý míňal, akoby mu to malo priniesť šťastie. Nebol si istý, prečo je také ostrie lepšie, ale boli to slová, ktoré jeho otec pyšne opakoval susedom, keď pluh doviezli, a Dimovi sa páčila sila, ktorá v nich bola. Za kuchynským stolom sa viedli o pluhu dlhé hádky, tak ako o kráľových poľnohospodárskych reformách a čo dobré a zlé im možno prinesú.

„Smerujeme k ďalšej občianskej vojne,“ šomrala mama. „Kráľ sa príliš ponáhľa.“

Ale tato sa tešil. „Ako si môžeš robiť starosti, keď máš plné brucho a čerstvo zasmolenú strechu? Toto bol prvý rok, keď sa nám urodilo dosť, aby sme mali čo predávať na trhu, nielen živiť seba samých.“

„Pretože kráľ zmenšil desiatok vojvodu Radimova na zlomok toho, čo predtým!“ zvolala mama.

„A nám to má byť ľúto?“

„Bude, keď vojvoda so svojimi urodzenými priateľmi zavraždí kráľa v jeho vlastnej posteli.“

„Kráľ Nikolai je vojnový hrdina!“ mávol tato rukou, akoby sa problémy dali rozohnať ako dym z fajky. „Bez podpory armády žiaden prevrat nebude.“

Motali sa v kruhu, preberali to isté noc čo noc. Dima tomu veľmi nerozumel, vedel len, že sa má za mladého kráľa modliť.

Husi v búde gágali a šramotili, buď kvôli počasiu, alebo Dimovým nervóznym krokom. Dima videl, ako sa veľké drevené vráta na stodole pred ním otvárajú a zatvárajú, akoby budova vzdychala a dvere boli ústa, ktoré ho môžu jediným nádychom vtiahnuť. Cez deň, keď dnu pomedzi dosky na streche prenikalo svetlo, všade voňalo seno, Gerasim funel a Matilda odsudzujúco bučala, mal stodolu rád. Ale v noci sa zo stodoly stala prázdna schránka, ktorá čakala, až do nej vlezie nejaký príšerný tvor – niečo prefíkané, čo za sebou nechá otvorené dvere, aby vylákalo hlúpeho chlapca von. Pretože Dima vedel, že tie vráta zavrel. Bol si tým istý a nedokázal prestať myslieť na Pjotrových malenčki, malých duchov kradnúcich duše.

Prestaň s tým, vyhrešil sa Dima. Pjotr zložil závoru, aby si musel ísť v zime von alebo si urobil hanbu, ak odmietneš. Ale Dima bratom a otcovi dokázal, že má odvahu, a tá myšlienka ho hriala aj vtedy, keď si trasúc sa v mrazivom vetre vytiahol golier vyššie k ušiam. Až vtedy si uvedomil, že nepočuje štekať Molniju. Keď sa vybral von, nesnažila sa pretlačiť do kuchyne.

„Molnija?“ zvolal a jeho hlasu sa zmocnil vietor a uniesol ho preč. „Molnija!“ zakričal – ale len o trošku hlasnejšie. Ak by ho náhodou počúvalo niečo iné ako jeho pes.

Krok za krokom prešiel po dvore, kde sa na zemi triasli a chveli tiene stromov. Za nimi videl širokú stužku cesty. Viedla až do mesta, až ku kostolu. Dima si nedovolil prejsť po nej pohľadom. Hneď by si predstavil, ako sa po ceste vlečie postava odetá v otrhanom oblečení, za ktorou sa tiahnu kôpky zeminy z cintorína.

Odniekiaľ spomedzi stromov sa ozvalo tiché kňučanie. Dima zvreskol. Z tmy naňho hľadeli žlté oči. Svetlo jeho lampáša ožiarilo čierne laby, naježenú srsť, odhalené zuby.

„Molnija!“ vydýchol si od úľavy. Bol vďačný za hlasné stonanie víchrice. Predstava, že bratia začujú jeho trápny tenký výkrik a vybehnú von, kde zbadajú, ako sa v kríkoch chúli ich úbohý starý pes, bola desivá. „Poď sem, moja,“ zavolal ju. Molnija sa tisla bruchom o zem, uši mala nalepené na hlave. Nepohla sa.

Dima pozrel späť na stodolu. Doska, ktorá mala ležať krížom cez dvere a držať ich na mieste, ležala rozbitá na kúsky v kríkoch. Odniekiaľ zvnútra počul tiché vlhké poťahovanie nosom. Zatúlalo sa do stodoly zranené zviera? Alebo vlk?

Zlaté svetlo okien statku sa mu zdalo nekonečne vzdialené. Možno by sa mal vrátiť a zavolať niekoho na pomoc. Určite od neho nemôžu čakať, že by sa postavil vlkovi sám. Ale čo ak dnu nič nie je? Alebo je to len nejaká neškodná mačka, po ktorej sa vrhla Molnija? Potom sa budú smiať všetci jeho bratia, nielen Pjotr.

Dima sa šinul vpred s lampášom natiahnutým čo najďalej pred sebou. Počkal, kým sa víchrica utíši, a potom chytil okraj ťažkých dverí, aby ho nebuchli, keď bude vstupovať.

V stodole vládla tma, ktorou prúdy mesačného svetla takmer neprenikali. Dima sa o niečo viac ponoril do čiernoty. Myslel na milé oči sankta Feliksa, na ostnatý konár jablone, ktorý mu preráža srdce. Vtedy sa – akoby sa víchrica len nadychovala – zdvihol vietor. Dvere za Dimom sa zatresli a chabé svetlo jeho lampáša zablikalo a zmizlo.

Vonku počul vyčíňať víchricu, ale v stodole vládlo ticho. Zvieratá stíchli, akoby na niečo čakali, a sladkú vôňu sena prebíjal kyslý zápach ich strachu – a ešte niečo. Dima tú vôňu poznal zo zabíjania husí na sviatočnú hostinu: teplý medený pach krvi.

Uteč, povedal si.

V temnote sa dačo pohlo. Dima to zazrel v mesačnom svetle, záblesk niečoho, čo mohli byť oči. A potom mal pocit, akoby sa jeden z tieňov oddelil od ostatných a kĺzal sa po stodole k nemu.

Dima o krok ustúpil, zhasnutý lampáš si tisol k hrudi. Tiene mali na sebe potrhané zvyšky niečoho, čo kedysi mohlo byť drahým oblečením, a Dimu na krátky okamih naplnila nádej, že sa do stodoly zatúlal pútnik, ktorý tu chcel prečkať víchricu. Nehýbalo sa to však ako človek. Bolo to príliš ladné, príliš tiché, vinulo sa to prikrčené nízko pri zemi. Keď sa tieň prikradol bližšie, Dima vzlykol. Oči mal ako čierne zrkadlá a od špičiek prstov s pazúrmi sa mu po rukách tiahli tmavé žily, akoby mu niekto namočil ruky do atramentu. Pramienky tieňov, ktoré sa mu vinuli po koži, napohľad pulzovali.

Bež, vravel si Dima. Krič. Myslel na dôveru, s ktorou k Pjotrovi chodili husi, ako dokonca ani len v sekundách predtým, než im jeho brat zlomil krk, ani len nepípli. Blbé husi, myslel si vtedy Dima, ale teraz pochopil.

Tá vec sa postavila na zadné a vztýčil sa pred ním čierny obrys, ktorému sa z chrbta rozvinuli široké krídla s okrajmi krútiacimi sa ako dym.

„Tato!“ pokúsil sa Dima zakričať, ale slová z neho vyšli prakticky len ako výdych.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Mapa

Topiaci sa muž

1

Čarodejnica v lese