V ERBU PROGRES

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být reprodukována, uchovávána v rešeršních systémech nebo jakkoliv elektronicky, fotograficky či jinak přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele práv a nakladatele knihy.

© Petr Gratias, Pavel Váně, 2014

© Fotografie archiv autorů, Jef Kratochvil, Miloš Gregor, Svatoslav Fiala, František Kressa a přátelé a příznivci skupiny, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN 978–80–7462–540–4

Vydání této knihy finančně podpořili statutární město Brno,

JUDr. Oktavián Kocián, JUDr. Petr Kocián, RS AUDIT, s. r. o.

Záštitu nad vydáním této knihy přijal primátor

statutárního města Brna Bc. Roman Onderka, MBA.

Kniha je věnována památce Jana Sochora, dobrého člověka a kamaráda, člena The Progress Organization, který během realizace knihy bohužel odešel do hudebního nebe...

Ztratíš-li zrak, pozbudeš konkrétní představu...

Ztratíš-li hmat, pozbudeš pocit sounáležitosti...

Ztratíš-li čich, pozbudeš pocit totožnosti...

Ztratíš-li sluch, ztratíš všechno, co na základě zvukového vjemu

dotváří estetické neuchopitelné krásno tvé duše,

a staneš se jen mrtvým kamenem na cestě do nekonečnosti...

Majákem ve vyprahlém světě nekonečného ticha je...

HUDBA

Petr Gratias

Obsah

Úvodem

Kapitola první

Na sklonku psychedelických šedesátých let (1968–1970)

Kapitola druhá

Barnodaj... a v cizích službách (1971–1977)

Kapitola třetí

Mauglí aneb Návrat na rockové nádvoří (1977)

Kapitola čtvrtá

Dialog s vesmírem aneb První domácí rocková opera (1978–1981)

Kapitola pátá

Třetí kniha džunglí aneb Na vlnách art rocku (1981–1982)

Kapitola šestá

Mozek aneb V kreacích acid rocku (1983–1984)

Kapitola sedmá

Změna aneb V oparu synthipopu (1985–1988)

Kapitola osmá

Otrava krve aneb Šokující politická satira (1989–1990)

Kapitola devátá

Devadesátá léta aneb Přežijí Progres rok 2000?

Kapitola desátá

Progres v novém tisíciletí

Závěrem

Data vydání řadových vinylových alb a komponovaných pořadů

Hudební diskografie

Osobnostní profily členské základny skupiny

Hudební obsazení sestav skupiny a dalších hudebních seskupení

Řekli o Progres...

Použitá literatura/lexika

Plakáty 1969–2013

Úvodem

Můj vztah k bigbítu byl odjakživa velmi úzký a vřelý. Nejsem sice pamětníkem těch úplně dřevních začátků importovaného rock and rollu, kterému v našem prostředí do značné míry předcházel twist, ale když jsem na bruslařské ploše na Starém Brně v nějakých jedenácti letech uslyšel na tehdejší poměry hlasitější a rychlejší hudbu se zvonivými kytarami a dusajícími bicími nástroji, bylo u mě vyhráno.

Tahle hudba se běžně v rádiu nehrála (anebo velmi málo), ale zaznívala jako podkres v přítmí sálu kina Mír na Starém Brně (a samozřejmě i jinde) ještě předtím, než začalo promítání filmového týdeníku před vlastním představením. Zmocňovaly se mě nepopsatelné vibrace, a když jsem o něco později, ve svých třinácti letech, získal svou první kytaru-španělku za 180 Kčs a slavnostně jsem udeřil do strun, vibrace se znásobily...

Mým předpubertálním pěveckým vzorem byl dnes zapomenutý zpěvák Bohumír Stárka, který svým jasným a pevným klukovským hlasem interpretoval (spolu s Pavlem Švábem) jeden z prvních českých bigbítových hitů Hvězda na vrbě, a o něco později Petr Stůj, který zpíval se skupinou Juventus píseň Den na prérii. Oba to byli kluci v mém věku, já jsem měl tehdy stejně postavený a zabarvený hlas a to mě s nimi spojovalo.

Prostřednictvím časopisů (Sedmička, My 67, 100+1 zahraničních zajímavostí, Mladý svět, Melodie, Pop Music Express), kterým konec liberálních šedesátých let popřával dostatek prostoru, jsem získával první informace, které, aniž bych je nějak systematicky ukládal, v mé paměti už zůstaly a k nimž se připojovaly další a další. Objevit tedy československou bigbítovou scénu těch časů paralelně se světovou scénou bylo pro mne jakousi životní potřebou. Na začátku to byly pražské skupiny Olympic, Flamengo, George And Beatovens, Rebels, Juventus, Matadors...

Jako Brňan jsem se pochopitelně zajímal, kdo v těch časech reprezentuje moje rodné město, a tak do mé mysli postupně přicházely skupiny Vulkán, Synkopy 61, Atlantis, Speakers... A protože tehdy ještě nebylo ze strany státu námitek proti anglickým názvům kapel, plakáty se hemžily jmény jako FGB Stellars, Rocky Eagles, Stop The Gods, Birddogs, Great Music Factory...

Na jaře 1969 jsem u našeho starého činžáku na Pekařské ulici objevil velký černý plakát, na kterém byly čtyři mužské portréty a nápis THE PROGRESS ORGANIZATION. Graficky výrazný plakát vyčníval a mě se zmocňoval blíže nespecifikovatelný a nepopsatelný pocit. Už ve mně zůstal napořád. Přílepka u plakátu navíc oznamovala, že se v brněnském divadle Reduta koná jejich premiéra. Bližší informace o skupině jsem získal z miniformátového časopisu Beat Fan Express, který o něco později začal vydávat podnikavý brněnský typograf Miloslav Bernátek. V časopise Pop Music Express jsem objevil nevelký sloupek o téže skupině, kde byl nastíněn její profil a v němž na položenou otázku jejich manažer Petr Bílek přesvědčivě prohlásil: „The Progress Organization budou brzy nejlepší skupinou v republice!“

Znělo to odvážně a sebevědomě! Skupina Olympic byla pro mě modlou a považoval jsem ji za nejlepší v zemi. Pak jsem v Divadle u Jakuba viděl koncert The Special Blue Effect a zůstal jsem ohromen tím, co jsem viděl a slyšel. Po absolvování tohoto koncertu jsem měl najednou jasno, kdo je u nás králem. Přesto, v rámci svého lokálního patriotismu, jsem si přál, aby taková skupina pocházela z Brna. Emocionálně neukotvený jsem si vzpomněl na výše uvedené prohlášení, kdo bude „brzy nejlepší skupinou v republice“, a nějak jsem tomu chtěl vnitřně uvěřit. Jak ale uvěřit něčemu, co jsem dosud neslyšel a neviděl? Bylo třeba jít po stopách, a tak jsem ty čtyři portréty začal hledat...

Jejich koncertní premiéru 3. dubna 1969 jsem bohužel neviděl. Bylo mi tehdy něco málo přes čtrnáct let, tetu-biletářku jsem v Redutě neměl a tak jako tak by asi kluka školou povinného na večerní vystoupení nepustili...

Štěstí se na mě ale usmálo později, někdy koncem roku 1969. Anna Naiserová, o osm let starší kamarádka z domu, mě nějakým, dnes už bohužel zapomenutým způsobem propašovala do klubu Vlněna na Přízově ulici v Brně, kde The Progress Organization vystupovali. Sen se mi tedy měl splnit. Navzdory tomu, že měli nějaký technický problém se zvukem, který byl následně odstraněn, mě jejich koncert uhranul. Najednou jsem ty čtyři tváře z plakátu viděl v přítmí zakouřeného klubu hrát a zpívat. Mimochodem, anglicky. Detaily se pochopitelně po více jak čtyřiceti letech vytrácejí, nicméně jejich hudba byla jiná, než co bylo možno slyšet (alespoň podle mého pubertálního cítění) kolem mne. Olympic byli přímočaří čeští písničkáři, The Special Blue Effect prezentovali českou formu elektrického blues a The Progress Organization? Kolem mě zaznívalo pár „zasvěcených“ komentářů a já se s nimi vnitřně ztotožnil, jsa předtím poučen z časopisů, že tihle čtyři brněnští hudebníci hrají progresivní beat kořeněný psychedelií...

Protože jsem v té době už měl za sebou roční působení v naší školní bigbítové skupině Garden Beat, základní informace o dění uvnitř skupin tohoto ražení jsem už jakžtakž měl.

The Progress Organization měli ve svém inventáři elektrickou kytaru, varhany, baskytaru a bicí nástroje. Doba ryze kytarových skupin ve Velké Británii a USA už prakticky skončila, ale u nás nadále trvala. Pamatuji si, že používali zařízení, říkalo se mu echolana, které umožňovalo zajímavým způsobem upravovat zvuk nástrojů, ale především zpěvu, a propojení čtyř zajímavých hlasů s jejich pro mě originální hudební formou u mě vyvolalo nepřenosný pocit. Byla to vibrace tajemna, napětí a nespecifikovaného očekávání. Jména členů skupiny a jejich nástrojové zařazení už jsem znal a „zbývalo“ jen potkat je někde v ulicích „štatlu“ a těšit se na nějakou desku, kterou přece tak dobrá skupina musela brzy natočit, no ne?

Krátce po svých patnáctých narozeninách jsem si nadělil malou desku s černým obalem, na němž byl červený nápis THE PROGRESS ORGANIZATION a kterou jsem objevil v březnu 1970 v prodejně Pantonu na České ulici. Opět černá barva! Byla to tehdy novinka. Za 20 Kčs jsem si tenhle malý vinyl, šlo o EP, koupil. Doma jsem zjistil, že na desce jsou pouze tři skladby, navíc natočené rychlostí 33⅓. S bušícím srdcem jsem položil vinyl na talíř monofonního gramorádia Opereta (jak jsem zjistil, nahrávka byla stejně monofonní), hlasitost jsem dal úplně doprava a přehrál si skladby Snow In My Shoes a Fortune Teller. Uchvátily mě hned na první poslech, aniž bych si pamatoval, jestli tehdy v klubu Vlněna zazněly – a potom jsem zaslechl první tajemné tóny skladby Klíč k poznání… Rozbušilo se mi srdce a zalil mě nepopsatelný pocit, umocněný husí kůží po těle a mrazením v zátylku. Skladbu jsem hrál dokola možná desetkrát a potom jsem přizval k poslechu své blízké kamarády z naší školní bigbítové skupiny, kytaristu Rudolfa „Harryho“ Gregora, baskytaristu (varhaníka) a zpěváka Michaela „Chlupa“ Böhma a bubeníka Rudolfa „Eiffela“ Šupa. Harry, který podobně jako já měl smysl pro experimentování, intuitivně rozpoznal výjimečnost této hudby a okamžitě přiznal podobnou vibraci. Eiffel byl prakticky založený. Jako elektrotechnik konstatoval, že se tam dějí zajímavé věci, ale že takovou hudbu nejsme schopni zahrát. Chlup preferoval vokální stavbu jejich skladeb, ale hudebně mu byly bližší muzikantsky nekomplikované Synkopy 61 a Atlantis...

Jako naivní amatéři jsme toho zatím uměli málo, chyběly peníze na technické vybavení a vůbec jsme neměli představu, jak se taková hudba musí dělat. Protože jsme měli díky liberálnímu faráři p. Ludvíku Gazdovi umožněn vstup do gotické baziliky na Starém Brně (kam jsme občas chodili na věž zvonit) a „Chlup“ uměl hrát (díky matce-varhanici) na kostelní varhany, pokoušeli jsme se ke Klíči k poznání nějak po svém přiblížit. Samozřejmě se to nemohlo podařit, ale ten pocit prostorového tajemna a bigbítového napětí už zůstal...

Muselo uplynout více než čtyřicet let od mého prvního setkání s The Progress Organization, než jsem se mohl, vybaven jistou odvahou a úporností, pustit do dobrodružství, kterému se říká psaní knihy. Za podpory těch čtyř tváří z černého plakátu, ale i mnohých dalších hudebníků, kteří prošli řadami této jedinečné skupiny, jsem stanul na startovní čáře...

Ještě pár slov...

Začít psát knihu, která se od citlivých let dospívání stala pro mě jakýmsi téměř nedostižným snem, znamená splatit sám sobě dluh, který člověka provází dlouhých čtyřicet let. Jistá výhoda tu je – tento virtuální věřitel mě po celou dobu mého „neplacení“ ani jednou neupomínal, ani neposílal varování, ani na mě nepoštval razantního exekutora, který by mi zabavil můj duševní potenciál a uvedl mě tak do totálního prázdna lidské existence... Na druhé straně tu byla značná odpovědnost a odvaha připravit se na dobrodružnou cestu klikatým směrem, kde sice budou občas svítit semafory a značky mě budou usměrňovat, co smím a co nesmím, ale ten vzrušující pocit tvůrčího procesu, kdy se začnou odkrývat dosud neznámé záležitosti a formulovat mnohdy nejasné informace, byl silnější než cokoliv jiného. Odvaha nabyla vrchu a v téhle chvíli stojím na imaginární startovní čáře a vracím se o více než čtyřicet let zpět, abych s pomocí členů skupiny, ale i lidí v pozadí rozkryl ten kaleidoskop vzpomínek, útržků informací, včetně dosud nezapomenutých a nezapomenutelných historek.

Na téhle cestě vedle mě stál, jako můj spoluautor a jakýsi maják na břehu virtuálního moře pestré historie skupiny, Pavel Váně, jeden ze zakládajících členů skupiny The Progress Organization, bez jehož aktivního přispění, laskavého přístupu a hlavně entuziastického založení bych ve většině případů lelkoval na pokraji cesty jako bezradný turista zbavený podrobné mapy a hledající záchytný bod...

Po řadě nezbytných příprav jsem se s Pavlem Váněm ocitl na samém začátku, a když jsme nabrali dech, prohodili něco o strategii, roztočili mozkové závity a namasírovali si pod koleny, mohli jsme konečně vykročit proti proudu času...

Petr Gratias

Kapitola první

Na sklonku psychedelických šedesátých let

(1968–1970)

„Dům na předměstí, prázdné náměstí, pláč malých dětí se vznáší k nebesům. Dávám ti klíč k poznání...“

Klíč k poznání, FRANTIŠEK JEMELKA (1970)

OTISK ČASU...

Moskevská Pravda napadá „nový model socialismu“ v dubčekovském Československu / Básník a spisovatel Jaroslav Seifert byl zvolen předsedou Svazu československých spisovatelů / Anglický matematik, filozof a nositel Nobelovy ceny za literaturu Bertrand Russell a francouzský filozof, spisovatel a dramatik Jean-Paul Sartre s dalšími intelektuály vyzývají k odchodu okupačních vojsk z Československa / V Moskvě byl zahájen soudní proces s pěti účastníky demonstrace proti okupaci Československa, jež proběhla 25. srpna 1968 na Rudém náměstí / Francouzský ministr zahraničí Michel Debré ve vládním prohlášení před Národním shromážděním odsoudil intervenci do Československa jako porušení principu nezávislosti a projev hegemoniální politiky SSSR / V Nigérii v městě Kaby pokřtil poštovní úředník M. A. Amos svého syna jménem Dubček / Zemřel francouzský malíř dadaista a surrealista Marcel Duchamp / The Beatles dokončují nahrávání svého „bílého dvojalba“, Cream nahrávají své poslední album Goodbye / Led Zeppelin odehrají na univerzitě v Surrey své první vystoupení / Traffic vydávají druhé řadové album / Jethro Tull vydávají debutové album This Was / V Praze se formuje nadějná skupina The Special Blue Effect / Kina promítají filmy Bonnie a Clyde, Hrdinové z Telemarku, Rio Bravo, Jak ukrást Venuši, Bitva v Ardenách, Šíleně smutná princezna, Ta naše písnička česká / Premiéru má poslední film režiséra Martina Friče – Nejlepší ženská mého života...

Říjen 1968

Britská hudební scéna onoho podzimu osmašedesátého roku překypovala pestrostí a žánrovou rozmanitostí nejrůznějších derivátů rocku, které oslovovaly nejen ostrovní publikum, ale miliony příznivců v kontinentální Evropě, Skandinávii, Austrálii, USA a Kanadě. Díky nadšeným hudebním žurnalistům, jako byli například Jiří Černý, Jan Křtitel Sýkora, Pavel Černocký, Petr Sís, Jaromír Tůma, Alexander Goldscheider, Luboš Turek a další, se dostávaly informace o ní na stránky časopisů Pop Music Express a Melodie; pašovaná elpíčka a singly pak byly hojně rozšiřovány nahráváním na magnetofonové pásky.

Středem pozornosti byli samozřejmě The Beatles, Rolling Stones, Who, Yardbirds, elektrické blues reprezentovali například Bluesbreakers, Fleetwood Mac, Ten Years After, Savoy Brown, na psychedelické bázi svou hudbu vytvářeli Pink Floyd, Moody Blues, Pretty Things, Gun, Traffic, Small Faces, Crazy World Of Arthur Brown, propojit jazz s rockem zkoušeli Colosseum, Graham Bond Organisation, Brian Auger And The Trinity. Zcela nezařaditelný byl kytarový démon Jimi Hendrix, námluvy s klasickou hudbou demonstrovali Nice a částečně Procol Harum, zatímco Deep Purple teprve hledali svou stylotvornou podobu. Písničkářskou variantu rocku zastupovali mj. Fairport Convention, na počátku své mediální kariéry stojí Family, Chicken Shack, Free, Spooky Tooth, Jethro Tull, Joe Cocker... A naopak na podzim se loučí se svým publikem v Royal Albert Hall legendární Cream.

Americká scéna nabízí psychedelické symfoniky Vanilla Fudge, podzemní scénu zastupují Velvet Underground, Electric Prunes, countryrockoví Band, na západním pobřeží acid rock prezentují Iron Butterfly, Blue Cheer, Doors, nezařaditelným hudebním derivátem jsou Mothers Of Invention a Captain Beefheart And His Magic Band. Psychedelická scéna je zastoupena Grateful Dead, Jefferson Airplane, Spirit, Quicksilver Messenger Service, písničkový rock prezentují Byrds, Buffalo Springfield, soulové vize s rockem deklarují Sly And The Family Stone a Electric Flag, na startu stojí jazzoví akademici Blood Sweat And Tears, kteří propojili svou hudbu s rockem, je tady také blues a boogie, jež mají v americkém prostředí svoje kořeny – Butterfield Blues Band, Canned Heat, Blues Project, Big Brother And The Holding Company, albínský Texasan Johnny Winter. Vychází veleúspěšný projekt Supersession s Mikem Bloomfieldem, Alem Kooperem a Stephenem Stillsem, bigbítovou údernost a melodičnost přinášejí Steve Miller Band a Creedence Clearwater Revival...

Angloamerické inspirativní kreace nacházely úrodnou půdu i v Československu, které, sevřeno neblahými událostmi své doby, představovalo různé bigbítové deriváty nejen v Praze a Bratislavě, ale také v Brně. Nechejme o tom vyprávět pamětníka oněch časů, jednoho ze zakladatelů skupiny, která se rozhodla jít do značné míry neprobádaným směrem...