DEN, KTERÝ NIKDY NEPŘIJDE

Druhá kniha Dublinské trilogie

Caimh McDonnell

The Day That Never Comes

Copyright © McFori Ink, 2017

Copyright © Cover Design by Pulp Studio

Translation © Richard Janda, 2019

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2019

ISBN epub 978-80-7565-618-6

OBEDIENTIA CIVIUM URBIS FELICITAS

„Poslušnost občanů je štěstím města.“

oficiální motto Dublinu

PROLOG

ČTVRTEK 7. ČERVENCE 2016

Detektiv Wilson se zhluboka nadechl a snažil se zklidnit. Ještě než jeho mozek začal zpracovávat ten puch, žaludek na něj zareagoval fyzicky, a přestože se ze všech sil pokoušel zachovat kamennou tvář, už to nešlo zvrátit. Kompletní irská snídaně se drala zpět na denní světlo, ať se mu to líbilo, či nelíbilo. Obrátil se a pravou dlaní si zakryl pusu; jazyk mu již začínal škubat a ústa se mu plnila varovným přívalem slin. Když už bylo jasné, k čemu dojde, zásadní otázka zněla, kde k tomu dojde. Snažil se předstírat rozhodný, ale klidný odchod z místnosti stejnou cestou, kterou do ní vešel, jako by si potřeboval vyřídit důležitý telefonát.

Tělo – tedy spíše to, co z něho zbylo – bylo usazené ve velkém obývacím pokoji. Dům kdysi zabral tři dvoustrany exkluzivního časopisu, ale to ještě před tím, než se jeho majitel stal přítěží pro smetánku, která takové časopisy produkuje, plní a hltá. Hodně prostoru se tehdy věnovalo mramorovému krbu, který místnosti dominoval. Stál nemravné peníze a byl sem v jednom kuse převezený z jakési vily v Toskánsku. Jeho majitel, stavební investor, v legraci říkal, že by ho vyšlo levněji přestěhovat celý dům do Itálie. Vtip se moc nepovedl, ale ten chlápek byl tak bohatý, že se lidé jeho vtipům smáli bez ohledu na jejich kvalitu. Teď ale seděl připoutaný k židli stojící před tím krbem, s tváří zkřivenou v děsivé posmrtné masce, která z určitého úhlu mohla vypadat jako úsměv, pokud by tedy všechny ostatní důkazy tuto možnost zcela jasně nevylučovaly.

O první stranu dnešních novin se postarala hlavní výhra v loterii, která připadla dvaceti řidičům autobusů. Zábavný příběh. Zítřejší titulky takové rozhodně nebudou.

Při předstíraně nenuceném, ale co nejrychlejším odchodu z místnosti Wilson ramenem vrazil do jednoho z maníků z technického oddělení, kteří právě vcházeli. Zvedl levou ruku na znamení rozpačité omluvy a šel dál, aniž se odvážil promluvit. Rozhodně ne uvnitř. Za žádnou cenu k tomu nesmí dojít uvnitř domu. Musí to zvládnout a dostat se ven. Najít nějaké nenápadné místo. Uplynulo už osm měsíců od té události ve Phoenix Parku a tři týdny od chvíle, co naposledy zaslechl svou přezdívku Šavloun. Doufal, že se jí už zbavil. Příštích třicet sekund mělo téměř jistě rozhodnout o tom, jestli se mu to povedlo, nebo jestli ji bude mít na krku po celý zbytek kariéry u policie.

Na jeho obranu se slušelo říct, že nebyl zdaleka jediný, s kým ta scéna tak zamávala. Chudák uklízečka, která tělo objevila, byla úplně mimo. Dispečink na místo hned vyslal hlídkový vůz a vyžádal si sanitku s lékařem. Předpokládalo se, že žena bude vyžadovat akutní pomoc psychologa. Z jejího nesrozumitelného ječení šlo rozluštit jediné slovo, které pořád dokola opakovala: „Szatan“. Tlumočník, kterému policie její telefonát na tísňovou linku poté přehrála s nadějí, že z toho dostane něco smysluplného, vysvětil, že se jedná o polský výraz pro satana.

Když Wilson vykročil ze dveří, kolem něho prošla patoložka Denise Devaneová. Odvolali ji z poněkud všednější pitvy případu „bezpečnostní pásy jsou pro blbečky“. Smrt tvořila její každodenní práci už přes sedmnáct let a ještě včera by určitě tvrdila, že je schopná na ni pohlížet s věcným odstupem. Přesto nazítří večer, až bude sama ve své kanceláři sepisovat podrobný seznam veškerého fyzického týrání, jemuž byla oběť vystavena, zatáhne si žaluzie, sedne si do křesla pro návštěvy a uroní tichou slzu nad lidskou brutalitou. Nikdo si něco takového nezasloužil, ani on ne. Znepokojivě se na Wilsona podívala, když se míjeli, jelikož sice byla od přírody nutně neosobní, ale dokázala rozeznat trauma u živých i mrtvých.

Wilson zahlédl dodávku technického týmu zaparkovanou na trávníku po levé straně a učinil okamžité rozhodnutí. Nabízela mu nejlepší možnost, kde se uprostřed té vřavy schovat. Zamířil rovnou k ní a ignoroval detektiva seržanta Hickeyho, který na něj volal. Jako sprinter naklánějící se k cílové čáře se v poslední chvíli vrhl za dodávku. Vyzvracel veškerý obsah svého žaludku. Povedlo se to.

Skoro.

Vrchní inspektorka Susan Burnsová bezpochyby věděla, jak udělat dojem. Byla to neobyčejná žena, která již ve dvaačtyřiceti letech – pozoruhodně nízkém věku na tak vysokou funkci – disponovala nespornou autoritou. Tohle a její ohromná úspěšnost při řešení násilí páchaného gangy v Limericku (a obdivuhodná schopnost tisku, jak se toho dopídit) vedly k jejímu povýšení na šéfku celostátní kriminální policie. Tuto pozici teď zastávala celého půldruhého dne. Její pronikavé modré oči zanechávaly v člověku dojem, že se zaměřuje na bod ležící asi deset centimetrů uvnitř jeho hlavy, možná tam, kde se nachází duše. Byla vysoká a štíhlá, jako veslařka. Takovéto ženy se často vyhýbají botám na podpatcích, aby se muži vedle nich necítili nepříjemně. Ona je právě z toho důvodu nosila. Navíc (byť to zní jako klišé) měla pro boty určitou slabost. Představovaly jediný požitek v jinak zcela přísně řízené existenci. Tato skutečnost byla teď obzvláště důležitá pro detektiva Donnachu Wilsona, neboli Šavlouna, jak mu teď budou všichni do konce života říkat. Před dvěma dny si vrchní inspektorka Burnsová koupila pár lodiček od Louboutina, aby si udělala radost k nástupu do nové funkce. Detektiv Wilson jí je před dvěma sekundami pozvracel.

Na výraz v její tváři Wilson nikdy nezapomene. Nebude to však vzpomínka, při níž se bude v noci budit ze spaní zbrocený potem. Tu zaplní jiná tvář; ztuhlá v nepředstavitelné agonii, s očima s uříznutými víčky, které zírají na slova načmáraná na zdi nad nemravně drahým toskánským krbem. Testy později potvrdí, že byla napsána krví oběti, která tomu téměř určitě přihlížela.

Nápis byl prostý.

Toto je den, který nikdy nepřijde.

KAPITOLA 1

PŘEDCHOZÍ PONDĚLÍ – 4. ČERVENCE 2016

Paul zabouchl dveře kanceláře, či se o to spíše pokusil. Kvůli prověšeným pantům drhly o sešlapaný koberec. Aby se pořádně zavřely, musel je pomocí kliky nadzvednout a pak do nich zatlačit ramenem. Když zámek konečně zacvakl, Paul nakopl spodní část dveří. Vytěžil z toho akorát bolavý palec, ale žádné uspokojení, které by mu poskytlo skutečné praštění dveřmi.

Měl mizernou náladu. Mohlo za to děsné dopoledne na konci špatného týdne, který jen dokrášloval nejhorší měsíc v jeho životě. Před osmi měsíci se ho několik lidí pokusilo zabít a on teď začal nabývat dojmu, že udělal hroznou chybu, když jim to neumožnil.

Právě se vrátil ze schůzky na Úřadě pro soukromé bezpečnostní služby, která byla naprosto potupná. Pan Bradshaw, zřejmě jediný lidský tvor na této planetě, který zcela vážně nosí naškrobeného motýlka, vynikal tím nejblahosklonnějším chováním, jaké si lze představit. „Abychom si to tedy ujasnili, pane Mulchrone, vy si přejete založit soukromou detektivní agenturu se dvěma osobami, přičemž s jednou z nich se již více než měsíc nebavíte a u druhé nemáte tušení, kde se momentálně nachází?“ Paul tam přišel odhodlaný držet se zásady „s upřímností nejdál dojdeš“ a doufal, že to bude oceněno. Vedle jak ta jedle. Už si ani nevzpomínal, kdy měl naposledy v něčem pravdu.

Včera večer se už asi po tisící pokoušel dovolat Brigit. Ozval se nějaký zvláštní tón. Paul si byl na pětadevadesát procent jistý, že jeho číslo zablokovala. Nepromluvila s ním už dvaačtyřicet dnů, které uplynuly od té „události“, i když na něho několikrát ječela, jen aby dala jasně najevo svůj postoj k němu coby nejhorší špíně na téhle planetě. Skutečnost, že Paul s jejím hodnocením souhlasil, představovala jedinou věc, kterou měli momentálně společnou. Tedy kromě toho, že oba byli uvedeni v žádosti, kterou ve šťastnějších dnech před onou událostí předložili Úřadu pro soukromé bezpečnostní služby.

S Bunnym to bylo úplně něco jiného. Paul mu za poslední tři dny nechal asi patnáct vzkazů, ale Bunny ani na jeden nezareagoval. Když se viděli naposledy, Paul se mu ze všech sil snažil zdůraznit význam té schůzky na ÚSBS. Vysloužilý detektiv inspektor Bunny McGarry byl z nich tří jediný, kdo měl odpovídající pětiletou policejní praxi nutnou k udělení licence soukromého detektiva. Zřejmě nepředstavoval ideál policisty a jeho nadřízení možná uspořádali velkou oslavu, když se jim konečně podařilo přesvědčit ho, aby šel předčasně do důchodu, nikdo ale nemohl popřít, že Bunny McGarry býval policajt, a to velmi efektivní, byť svým vlastním hyper-agresivním způsobem.

Paul si vágně uvědomoval, že Bunny měl trochu problém vyrovnat se se ztrátou práce, která tvořila základ jeho existence, byl však příliš zaneprázdněný sebemrskačstvím ve své vlastní mizérii, než aby dokázal věnovat pozornost trápení někoho jiného. Navíc jejich vztah nepřetékal emocemi. V době předcházející tomu, co se jim událo před osmi měsíci, spolu nepromluvili dlouhých patnáct let, dokud se Bunny nerozhodl zasáhnout v situaci, kdy se Paula snažilo několik lidí zabít. Jakýkoli zbývající vděk, který k němu Paul cítil, velmi rychle vyprchal, když se Bunny to ráno nedostavil a Paul ve svém pohřebním obleku seděl na ÚSBS a cítil se jako idiot.

Ten oblek měl Paul naposledy na sobě před dvěma měsíci, když zemřela Brigitina babička a on doprovodil Brigit na pohřeb do hrabství Leitrim. Představovala ho tam všem jako svého přítele. Nikdy předtím skutečným přítelem žádné dívky nebyl. Týden nato, když nadobro ztratil nárok na užívání domku po své zesnulé pratetě Fidelmě, se nastěhoval k Brigit. Život byl skvělý. Když dnes ráno seděl na ÚSBS, našel ve vnitřní kapse saka salámovou taštičku. Zřejmě si ji tam strčil na pohřební hostině jako svačinku na dlouhou cestu zpátky do Dublinu, načež na ni úplně zapomněl. Na okamžik ho přemohla rozcitlivělost, tak ji bez ohledu na hygienické zásady snědl a pak tam seděl sám se zlomený srdcem a žaludečními křečemi.

Tohle všechno bylo důvodem, proč dorazil do kanceláře detektivní agentury BPB v obzvláště mizerné náladě. Co jejich kancelář – nacházející se v patře nad čínskou restaurací Orientální palác – postrádala na prostoru, to doháněla ošuntělostí. Považoval to za „jejich“ kancelář, byť Bunny se tam objevil málokdy a Brigit tam dokonce nikdy nebyla. Na začátku Paula napadlo, jak by bylo legrační přenést tam Brigit přes práh. Teď mu ta představa vlepila facku pokaždé, když otevřel dveře kanceláře.

Přespával v kanceláři od té doby, co ho Brigit vykopla ze svého bytu. Pronájem čehokoli jiného si nemohl dovolit. Byl švorc. S nápadem založit si agenturu přišla Brigit jako s řešením všech jejich problémů – Paul neměl práci, Bunny postrádal smysl života a ona sama nijak netoužila vynášet dál podložní mísy a povolání zdravotní sestry pro ni ztratilo přitažlivost. Paul si navíc ani nechtěl hledat žádné jiné místo k bydlení. Přestože si to nezasloužil a neměl žádný logický důvod věřit, že k tomu dojde, navzdory všemu doufal, že ho Brigit možná vezme zpátky.

To však neznamená, že tam byl sám. Poslední dva týdny měl společnici – Maggie. Když vešel, seděla na jeho židli za jeho stolem a nevzrušeně se na něho dívala svýma nečitelnýma hnědýma očima. Jediný nábytek v místnosti tvořily tři k sobě přiražené stoly a tři židle. Maggie seděla na jedné z těch židlí, protože věděla, že je Paulova. Neustále se snažila uplatňovat v jejich vztahu dominanci. Když šli ven, vláčela ho od jednoho sloupu k druhému a nikdy záměrně nešla tam, kam chtěl jít on. A nejméně ze všeho měla ráda, když zůstala sama. Dnes dopoledne se rozhodla dát to najevo tím nejjasnějším způsobem, který připadal v úvahu. Vysrala se mu na stůl.

„Do prdele, to nemyslíš vážně!“ pronesl zlostně Paul.

Před dvěma týdny se probudil uprostřed noci a uviděl Bunnyho, jak stojí nad ním a hraje si s jeho telefonem. „Co to sakra děláš?“

„Nastavuju ti budík,“ odvětil Bunny. „Musíš vstát a jít vyvenčit psa.“

„Jakýho… co to je?!“

Leknutím si málem cvrkl. Z bezprostřední blízkosti na něho zírala Maggie, v očích psí verzi výrazu vyhazovače z nočního baru. „Co to sakra je?“

„Kristova noho, co by to tak asi mohlo být, Paulíku? Seš teď detektiv, tak uvažuj. Má to čtyři nohy a vrtí to vocasem. Je to pes. Přesně německej ovčák.“

„A co dělá tady?“

„Pořídil sem ji pro tebe.“

„Ale… jak se mám postarat o psa? Možná sis toho nevšiml, ale tak tak se dokážu postarat sám o sebe.“

„Přesně tak. Sedíš tady celej den sám a tváříš se jako eunuch na orgiích, mohlo by ti to začít lízt na mozek. Trocha společnosti ti jenom prospěje. Vona je taky bejvalá policajtka. A navíc bude přínosem pro tuhle agenturu a tak dál.“

Paul měl zpozornět hned, jak se Bunny pokoušel odůvodnit své jednání. Něco takového Bunny nikdy předtím nedělal. Vedle jednoho tupozrakého oka, věčného kabátu z jehněčí kůže a neoblomné víry, že veškeré životní problémy se dají vyřešit ztřískáním příslušného debila, zahrnovaly klíčové rysy Bunnyho osobnosti také to, že nikdy neodůvodňoval své kroky.

Paul natáhl ruku, aby Maggie podrbal, ale ta na něho výhružně zavrčela.

„Jo, nemá moc ráda, když se jí někdo dotýká.“

Poté si Bunny říhl (táhla z něho whiskey), hodil Paulovi zpátky jeho telefon a odešel. Paul se upřeně díval na Maggie. Maggie se upřeně dívala na Paula. Od té chvíle představoval jejich vztah nekonečnou bitvu vůlí. Bitvu, která právě skončila. Maggie si zvolila nukleární variantu.

„Fajn, stačilo! Tohle je konec!“ vyhrkl Paul a ukázal na pohoršující exkrement ve formě překvapivě úhledné hromádky uprostřed jeho stolu. „Vím, že jsem to už říkal, když jsi sežrala moje ponožky, ale tohle… toto tady… je absolutní naprostý konec. Je mně jedno, co tvrdí Bunny, ale tady končíš, ty potvoro…“

Přerušilo ho zdvořilé zaklepání na dveře. Paul i Maggie se v tichosti podívali na dveře do kanceláře a nemohli věřit vlastním uším. Paul v mysli rychle probral všechny možnosti. Mohla by to být paní Wu, majitelka restaurace Orientální palác v přízemí, ale ta nepatřila k vyznavačům zdvořilého klepání. Většinou někam vlítla jako uragán, všechny seřvala a pak vylítla ven. Mohl to být samozřejmě Bunny, ten však zdvořile nezaklepal za celý svůj život. Brigit – mohla by to být Brigit? Při té představě se Paulovi rozbušilo srdce, ale vzápětí se mu vysmál hlas drsné reality v hloubi jeho mysli. Jasně, právě ta žena, kterou jsi podvedl během noci plné opilého idiotství, zdvořile klepe na tvoje dveře a chce tě poprosit, aby ses k ní vrátil. Pravděpodobně je úplně nahá kromě okrasného motýlka na krku a v ruce drží láhev šampáňa. Blbečku.

Paul tak byl nucen zavrhnout myšlenku, že by na dveře kanceláře mohl vůbec někdo zaklepat, když se zaklepání ozvalo znovu. Tentokrát po něm následovalo „Haló?“, pronesené měkkým, udýchaným ženským hlasem. Paul a Maggie se podívali jeden na druhého, pak na dveře a poté na hromádku na jeho stole.

„Ehm, okamžik,“ pronesl Paul k zavřeným dveřím.

Maggie zmizela pod stolem. Zjevně chápala, že by tam neměla být a že kdyby to paní Wu nebo kdokoli jiný zjistil, asi by se odtamtud musela pakovat. Paul měl vtíravé podezření, že fena je mnohem chytřejší než on sám. To ale neměnilo nic na tom, že se musel vypořádat s jejím dárkem na svém stole. Pytlíky, které používal při venčení Maggie, měl v kapse bundy, která visela na věšáku pod schody, tedy na stejné straně dveří jako ten ženský hlas. Nechat to na stole a tvářit se, že je to neobvyklá kancelářská hračka, se nejevilo příliš praktické. Nenapadalo ho nic, čím by to mohl zakrýt. Takže nezbývalo, než to odstranit. Přešel k oknu a s obtížemi ho otevřel. Staré dřevěné rámy byly pokroucené a protestně vrzaly.

„Mohu jít dál?“ ptal se hlas za dveřmi.

„Momentík,“ odvětil Paul a rozhlížel se po něčem, po čemkoli, čím by mohl přemístit to lejno z bodu A do bodu B ležícího kdekoli mimo kancelář. „Potřebuji dokončit telefonní hovor.“

„Jistě. S tou ženou, která vám snědla ponožky.“

„No… ano.“ Paulův zrak padl na jedinou knihu v místnosti. Byla to souborná sbírka příběhů s Philem Marlowem, slavným detektivem Raymonda Chandlera. Dostal ji jako dárek od Brigit. Nazvala ji školicí příručkou toho, jak se stát soukromým očkem. Paul ji sice ještě nedočetl, byl si však celkem jistý, že Phil Marlowe se nemusel zbavovat psího lejna ve své kanceláři. Ne, Marlowe řešil situace, kdy k němu napochodovaly dlouhonohé blondýnky se žádostí, aby je očistil z nařčení z vraždy. Paul vzal knihu, ale pak ji položil zpátky. Nedokázal ji použít jako lopatku na hovno. Místo toho přešel k odpadkovému koši a vylovil z něho pánský časopis, který si ve slabé chvilce koupil. Pomocí jídelního lístku Orientálního paláce pak hovno nahrnul na časopis. Ulevilo se mu, když se ukázalo, že je dostatečně tuhé a nerozpadá se. Maggie měla zjevně ve své stravě dostatek vlákniny; možná z jeho ponožek.

„Ještě pořád telefonujete?“ zajímal se hlas.

„Jo,“ odpověděl Paul, když přecházel místností s pomalou rozvážností typickou pro příslušníky pyrotechnické jednotky.

„Jen že vás už neslyším mluvit.“

„Poslouchám. Ona toho má hodně na srdci.“

„Třeba to, proč vám snědla ponožky?“

„Ano. Chci říct… byla to samozřejmě metafora.“

„Samozřejmě.“

Paul došel k otevřenému oknu. Vyhlédl ven na malé parkoviště za Orientálním palácem, kde stály rozvážkové skútry. Dva rozvážeči, zabraní do družného hovoru, si dopřávali cigaretu před začátkem směny. Kdyby jim to hovno hodil na hlavu, dostal by se do problémů.

„Bude to trvat ještě dlouho?“

„Ne.“

Paul se napřáhl a pak s časopisem provedl co nejlepší forhendový return. Spokojeně sledoval, jak lejno letí přes zeď do uličky plné garáží.

„Jakej zkurvenej idiot tady hází hovnama?!“

Paul se rychle přikrčil uvnitř a hodil časopis i jídelní lístek do koše. Přejel pohledem kancelář. Vypadala na hovno, ale aspoň v ní už žádné nebylo.

„Už jdu.“

Přešel ke dveřím a rozmáchle se je pokusil otevřít. Pokazily mu to ty prověšené panty. Otevřel je ve třech fázích, přičemž v té poslední se jimi praštil do hlavy. Chytil se za čelo a podíval se ven. Na druhé straně stála dlouhonohá blondýnka. Na plných rudých rtech jí hrál úsměv vyjadřující něco mezi zmatením a pobavením.

„S dovolením vstoupím,“ oznámila a prošla kolem Paula do kanceláře.

Paul byl zcela moderní muž se zcela moderní vnímavostí. Nacházeli se však v malé kanceláři, která nabízela jen hodně málo míst, kam s očima. Jak kolem něho prošla, nemohl si nevšimnout určitých případných skutečností. Měla na sobě přiléhavé červené šaty, na něž se nejlépe hodil popis „ponechávaly jen málo prostoru pro představivost“, nicméně Paul si byl poměrně jistý, že byly navrženy tak, aby na dlouhé týdny dominovaly představivosti jakéhokoli heterosexuálního muže, který s nimi přijde do styku. V duchu se pokáral za tu přežitou myšlenku. Totéž by samozřejmě vyvolaly u lesbických žen. Ve skutečnosti by mohly dokonce ovlivnit pár žen, které se vždy chtěly stát členkami toho konkrétního klubu. Byly to prostě šaty, které mohly dramaticky změnit životní styl mnoha osob.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Přední tiráž

KAPITOLA 1