Novinářka a spisovatelka FABIANA GIACOMOTTI si ve světě masmédií vyzkoušela všechny možné profese: objevovala se v rádiu, v televizi, přispívala do tisku. Pracovala jako moderátorka, zpravodajka i ředitelka. Jediné, co si snad nechala ujít, je post šéfredaktorky. (Jak sama říká, vysedávání za psacím stolem ji zkrátka nebaví.) Nyní se podílí na sobotním vydání listu Foglio, píše sloupky pro Sette, Viaggi del Sole 24Ore a na stránky Lettera43.it. Vyučuje též předmět „Historie módy a zvyků“ na univerzitě La Sapienza v Římě, kde vytvořila první multimediální informační „platformu módy“, kterou řídí a spravují její studenti. Pro benátské Museo di Palazzo Mocenigo připravila spolu s módním návrhářem Alessandrem Laiem výstavu nazvanou „Móda v příběhu, příběh módy. Ženy a styl na Filmovém festivalu v Benátkách“ (odvysílala ji televizní stanice Rai5). Narodila se v Miláně a pravidelně se tam vrací.

Copyright © Dalai editore S.p.A. – Milano, 2012

Translation © Lenka Papoušková, 2013

Illustration © Sara Not

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN 978-80-7462-438-4

„Město se ti pak zdá jako celek, v němž se žádná touha neztratí, a ty jsi jeho součástí.“

ITALO CALVINO, Neviditelná města.

(Překlad Vladimír Hořký.)

Obsah

PŘEDMLUVA K ČESKÉMU VYDÁNÍ

1 ÚVOD DO ŽIVOTA PO MILÁNSKU

2 MILÁŇANKA MÁ SVŮJ STYL. NÁVOD K POROZUMĚNÍ

3 MILÁŇAN MÁ SVŮJ STYL. NÁVOD K POROZUMĚNÍ

4 U MILÁŇANKY DOMA

5 MILÁNSKÝ DESIGN

6 JAK O SEBE MILÁŇANKA PEČUJE

7 LITERÁRNÍ MILÁN

8 S MILÁŇANKOU V BARU A V KAVÁRNĚ

9 S MILÁŇANKOU NA OBĚDĚ

10 LABUŽNÍKEM PO MILÁNSKU

11 PO MILÁNĚ NA KOLE

12 MILÁŇANKA VE ZMENŠENÉM VYDÁNÍ

13 KDE V MILÁNĚ PŘESPAT

14 (RYCHLÝ) ÚTĚK Z MĚSTA

PODĚKOVÁNÍ

Předmluva K ČESKÉMU VYDÁNÍ

Milán, jeho energii i vír velkoměsta jsem poznala jako mladá.

Ještě teď si vybavuji pocity ihned po příletu: strach se mísil se vzrušením a mně připadalo, že přihodit se může a má úplně všechno.

Byla jsem v kolébce onoho pokroku devadesátých let, který přispěl k zásadní změně společnosti i životního stylu. A zdálo se, že vše má svůj počátek právě v Miláně, který jsme my cizinci znali jako „město, kde se dobře pije“. Naštěstí již odzvonilo kultu budování dokonalé image, která v předešlých letech platila takřka za náboženství, a konečně se našel prostor pro bytí, bytost a vlastní styl. Takže i pro mě. Mé vrstevnice se dělily na ty, které protestovaly proti válce v Zálivu a ty, které toužily na vlastní oči spatřit talentovou show Karaoke a jejího moderátora Fiorella; na ty, které snily o kariéře televizní hvězdy, a ty, které se obávaly následků korupčních afér a atentátů; na ty, které s walkmanem na uších a bookem v ruce doufaly, že si jich všimne nějaký módní návrhář, a ty, které si — v domnění, že Milán je tak trochu Hollywood — nenechaly ujít jediný večer v klubu Shocking nebo v Caffè Roma, aby „byly vidět“. A pak jsem tu byla já, mladá cizinka, pro kterou Milán znamenal zejména práci. Proto jsem také přijela. Rodina mě potřebovala. Pamatuji si tedy chlad milánských rán a nekonečné dny strávené mezi cvakáním fotoaparátů a zkoušením šatů. Pamatuji si domy z osmnáctého století i moderní haly, luxusní sály i stísněné kamrlíky, do nichž jsem vcházela v letních i zimních modelech a pokaždé s jiným účesem.

Neměla jsem mnoho času důkladně prozkoumat kouzelné milánské dvory, Parco Sempione, Castello Sforzesco, muzea, a nakonec ani bary, kam mladí a bezstarostní chodí „předvádět“ své bombery a martensky.

Můj život byl na stránkách novin a předváděcích molech.

Ale Milán, to byli a dosud jsou lidé, kteří v něm žijí. Mě přijali jako dceru. Ona pověstná milánská mlha rozhodně není v srdcích žen a mužů, které jsem měla to štěstí poznat.

To oni byli mými průvodci.

Právě díky nim jsem Milán poznala.

Viděla jsem proslulé pavlačové domy, zažila jsem ten kouzelný zmatek u kanálů Navgli, prohlížela si haraburdí na trzích s použitým zbožím, rozplakala jsem se nad impozantností a dokonalostí dómu. V historické čtvrti Brera jsem ochutnala vyhlášené risotto alla milanese, v baru Radetzky jsem usrkávala víno, v „univerzitní zóně“ Città Studi jsem jedla vynikající sushi. Viděla jsem výstavy v Palazzo Reale a v Triennale, umělecká díla v Accademia di Brera, listovala jsem fotografiemi na Corso Como 10. V neděli ráno jsem se prošla kolem stadionu Arena, ve Scale jsem viděla první operu v životě a v muzeu na piazza Santa Maria delle Grazie Leonardovu Poslední večeři.

A také outlety na via Montenapoleone, obchůdky s použitým zbožím, knihovny, kina v centru města i aperitivy v hotelovém klubu Diana.

Před několika lety přede mnou toto město otevřelo brány své charitativní činnosti a já jsem mohla pochopit jeho neokázalou štědrost. Když mi čas dovolí, věnuji se dětem bez rodin, o které se již šedesát let stará jisté sdružení.

Mým oblíbeným podnikem se staly SOS dětské vesničky!

Od devadesátých let uplynula spousta času, můj život se změnil… ale Milán zůstal stále tím „velkým Milánem“.

Alena Šeredová

1

ÚVOD DO života PO MILÁNSKU

Milán není velkoměsto, ale malé město s velkými ambicemi. Odjakživa. Tento rys se odráží v politice, architektuře, v uměleckých i literárních směrech, které se zde zrodily. (Milán dal světu futurismus a s ním i definici „-ismu“. A nebýt jeho náklonnosti nejdříve k Ludvíku XII., později k rodině Sforzů, Leonardo da Vinci by neopustil dobré milánské bydlo a nikdy by neprodal Monu Lisu Františku I.) Dalším typickým rysem je pak až urputný smysl pro mecenášství a dobrovolnictví, což v ostatních italských městech nemá obdoby. Fabbrica del Duomo, Biblioteca Ambrosiana, noční život v barech, centrum módy a designu jednadvacátého století, to vše je Milán. Různé tváře města jsou mezi sebou propojeny, tvoří celek, který nám může připadat lehce úsměvný, ale musíme ho přijmout, abychom pochopili… Jak je možné, že město, kde vzdálenost od jednoho konce k druhému měří zhruba stejně jako v Paříži úsek mezi náměstími place des Pyramides a place de l’Etoile, úspěšně drží krok s Paříží, Londýnem a New Yorkem; že se jim vyrovná v tom, čemu se říká současná popkultura; a že celý svět sleduje a napodobuje módu, design, umění, gastronomii i životní styl à la Milán. V tomto maličkém, kruhovitě uspořádaném jádru nekonečných mikrokosmů ožívá každodenní realita jednotlivých čtvrtí. Napříč městem vládne nezaměnitelný duch, který zapříčiní, že se typická Miláňanka zastaví na kus řeči spíše s květinářem než s majitelem baru, který právě „frčí“. (Výjimka potvrzuje pravidlo — v Miláně hned tři: být in, být trendy a postihnout vše „napříč styly i vyznáním“.) Je to vliv historie i specifického smýšlení. A je to též důvod, proč se „Pět milánských dní“ uskutečnilo právě v Miláně a ne třeba v Benátkách, Římě či v Paříži, městech, která od sebe lidové a šlechtické revoluce vždy pečlivě oddělovala. Milán je místem, kde prý ještě před pár lety oslovoval mlékař své urozené sousedy „naši boháči“ a kde Honoré de Balzac ráno s údivem četl na mnoha krámcích jména šlechtických rodin, jejichž hostem byl předešlého večera. Na rozdíl od Francie nemají Miláňané šlechtu vojenskou ani šlechtu úřednickou, méně je též hradů a zámků. Sforzové jako první přišli s demokratickým systémem, a tak si nějaký šikovný měšťan — zejména obchodník — sem tam pořídil šlechtický erb. Tečka.

Odtud plyne milánský pragmatismus i respekt ke všem, kdo tvrdě pracují, stejně jako špatně skrývané opovrhování lenochy a flinky. Pravý Miláňan, okouzlující a s dobrým vkusem, ať už bankéř či generální ředitel některého z módních domů, má několik málo poznávacích znamení: na kole jezdí i uprostřed zimy; nosí buď semišové šněrovací polobotky, anebo velmi obnošené mokasíny; má slušné znalosti v oblasti botaniky a jejího využití; v sobotu ráno zásobuje rodinu četnými tituly denního tisku.

Typickou Miláňanku nepoznáte tak snadno, zajisté však bude podobná dvěma sestrám z rodu d’Este, Beatricii, a zvláště Isabelle. Druhá z nich vedla lítý boj s francouzským králem Ludvíkem XII., neboť chtěl nechat roznést po Paříži, že její účes „nedostojí módě pařížské dámy“. (Miláňanka se tudíž rozhodně nebude podobat markýze de Montespan známé svým bláznivým utrácením a šaty se zvýšeným pasem, pod nimiž ukrývala nelegitimní těhotenství.) Miláňanka je — podobně jako dokonalá interpretka milánského stylu Miuccia Prada — měšťačka se sklonem k ikonoklasmu; je přímá a ráda vtipkuje jako Andrée Ruth Shammanová; je pragmatická jako Diana Braccová; má smysl po sebeironii a sebepozorování jako Giovanna Mezzogiornová. Ta se sice narodila v Římě, ale jelikož patří ke klanu Sacchiů (zakladatelem byl Filippo Sacchi), je to Miláňanka, ať chce nebo ne. (Miláňan, který k smrti rád používá cizí jazyky, by nejspíš prohlásil, že nezařadit Mezzogiornovou mezi Miláňanky by bylo „faux pas“.) Miláňanka má „své“ školy, „svá“ gesta, své opěrné body, své zákony. Absolutně odmítá boty s moc otevřenou špičkou, červeně nalakované nehty, příliš hluboký výstřih, výrazný make-up. Používá zdrobněliny i lehce familiérní tón („ta naše Lina“, „ten náš Dodo“), který jí dodává jistotu vlastního teritoria, jímž proplouvá tak trochu jako snobská panička, tak trochu jako hraběnka Maffeiová. Co se týče sex-appealu, je méně sebevědomá než Pařížanka, která — jak tvrdí má milá přítelkyně Antonella — když vyjde ráno z domu, vypadá, jako by na sex-appeal měla patent. V zařízení domácnosti a v přijímání návštěv je daleko striktnější než Angličanka: oslavy pořádá pouze pro nejbližší přátele; v roli hostitelky se pak úporně snaží vyrovnat Římance. Na druhou stranu je velkorysá a velkoryse vám věnuje i svůj volný čas (zejména když vás nezná). Má výborný přehled o vývoji všeho, co nese nálepku „bio“, o nejlepších stáncích a trzích ve městě, o nejschopnějším cvičiteli jógy. Neunikne jí ani příjezd nejoslavovanějšího vizážisty, ani módní přehlídka, kterou si nelze nechat ujít. A ona si ji ujít nenechá.

Miláňané obou pohlaví a všech věkových kategorií pobývají ve městě od pozdního nedělního večera do časného pátečního odpoledne. Ve zbývajících dvou dnech jsou v zimě na horách (častá destinace je „Courma“, Svatý Mořic nebo Cervinia; méně častá je Cortina, a to jen tehdy, sahají-li rodinné kořeny do Boloně či Říma). Na jaře tráví víkendy u moře (nejlépe mezi „Santa“ a Varigotti, pár ztřeštěnců volí Azurové pobřeží), u jezera (Lago di Como a Lago Maggiore), anebo na venkově. Letní dny opět u moře či na cestách; během návratů se pak dělají úlohy za celé školní pololetí. A konečně tu máme víkendy ve Scale a v divadlech vůbec: nejvíce se brojí proti „turnusům“, které v neděli dopoledne vyžadují více než dvě představení (ta jsou beztak většinou rezervována buď pro starší publikum, anebo pro „neturnusové“ diváky). Zpravidla však na víkend odjíždějí všichni: rodiny, „singles“, módní šílenci, podnikatelé. Není za tím ani tak touha po sportu, jako spíše chuť „změnit ovzduší“ (a to doslova). Důsledkem bývá úžas turistů ocitnuvších se znenadání ve vylidněném městě i oslabená výkonnost prodavačů, kteří v sobotu odpoledne kmitají podstatně méně než jindy. (Pochopte, sobota odpoledne není „běžný nákupní den“: někteří obrážejí obchody hned ráno v době snídaně, někdo nakoupí na venkově, anebo si v podvečer nechá doručit nákup přímo domů. Anebo si ho zkrátka objedná na webu a nazdar.) Naopak v neděli večer jsou pizzerie plné rodin a párů vracejících se z víkendu a sushi restaurace s dodávkou až do domu nestíhají vyřizovat objednávky. Stává se, že Miláňan stráví konec týdne ve městě. Děje se tak v období přehlídek módy a designu (pokud je do nich nějakým způsobem zapojen — a to je často), z pracovních důvodů nebo kvůli nachlazeným dětem. Tehdy se věnuje domu a zejména terase. Tvář Milána by se měla odrážet nejen ve výkladních skříních a domovních fasádách, ale též v elegantních dvorech plných fresek, zeleně a stinných míst. Na Milán by se měl člověk dívat se zakloněnou hlavou a obdivovat balkony i střechy, z nichž často vykukují platany, duby a cedry (ve via Mozart je dokonce palmový lesík!). Pravý Miláňan, typický produkt svého města, má sklony vyprávět vám, jak je Milán zelený, když ho „pozorujete z výšky“. V podstatě má pravdu. Ovšem více než (klášterním) dvorům, zahradám či parkům vděčí město za tento dojem balkonům a atikám. Právě ty z něho nečekaně vytvářejí malou „zahradnickou kolonii“. A to je pouze jedno z mnoha tajemství našeho města.

TŘI nejkrásnější KŘÍŽOVÉ CHODBY

A KLÁŠTERNÍ DVORY

1.

Chiostro grande, San Simpliciano. Velký dvůr benediktinského kláštera San Simpliciano je sídlem Teologické fakulty severní Itálie. Nikde nemají krásnější růže. Vstupuje se z via Ancona, potřebujete povolení.

SAN SIMPLICIANO

2.

Cortile degli Spiriti Magni, Biblioteca-Pinacoteca Ambrosiana. Dvůr knihovny a obrazárny stojí za návštěvu nejen kvůli sochám a kamenným torzům, ale hlavně pro onu klidnou, „nadreálnou“ atmosféru „římského srdce města“.

BIBLIOTECA-PINACOTECA AMBROSIANA

3.

Křížové chodby, chiesa di San Barnaba. Čtyři křížové chodby jsou obráceny zády k soudu a jedna je úžasnější než druhá (krásná je zvláště ta s glycíniemi). Často slouží k různým akcím i módním přehlídkám. Drží dobře.

SAN BARNABA

TŘI nejromantičtější MÍSTA

1.

Rajský dvůr, chiesa di Santa Maria delle Grazie.

Do rajského dvora kostela Santa Maria delle Grazie se vstupuje z via Caradosso. Návštěva se doporučuje v době, kdy kvetou čtyři magnólie u fontány (tedy od konce března do května).

SANTA MARIA DELLE GRAZIE

2.

Pinacoteca di Brera. Sál XXXVII známé obrazárny: hned při vstupu před sebou uvidíte Polibek (Il bacio) od Franceska Hayeze. Pokud on/ona nepochopí a raději si dál bude vyvracet krk ve snaze zhlédnout portréty Manzoniho rodiny (visí přímo nad Polibkem), vyměňte ho/ji za někoho lepšího — vyplatí se to. (P.S. Sál XXXVII je poslední.)

SÁL XXXVII PINACOTECA DI BRERA

3.

Loggia dei Mercanti. Lodžie na piazza dei Mercanti má pozoruhodnou akustiku, a tak na ní můžete zašeptat něco moc něžného tomu, kdo na vás čeká pod klenbami o patnáct metrů dál.

LOGGIA DEI MERCANTI

TŘI muzea, KTERÁ STOJÍ

ZA NÁVŠTĚVU

1.

Studio museo Achille Castiglioni. Foro Bonaparte 27. Do počátků historie designu vás zasvětí průvodkyně Irma a Giovanna Castiglioniovy.

STUDIO MUSEO ACHILLE CASTIGLIONI

2.

Gallerie d’Italia. Její sídlo, palazzo Anguissola na piazza Scala, není zrovna nejlepší ukázkou neoklasicismu, ale umělecká sbírka nadace Fondazione Cariplo a skupiny Intesa Sanpaolo přímo překypuje mistrovskými díly 19. století.

GALLERIE D’ITALIA

3.

Casa museo Boschi di Stefano. Sídlí na via Jan 15 v budově nesoucí rukopis Piera Portaluppiho (dalším jím navrženým, volně přístupným objektem je villa Necchi Campiglio). Jedná se o jakési „muzeum v bytě“, k vidění jsou díla od futurismu po padesátá léta: Soffici, Boccioni, Sironi, Severini, De Pisis, de Chirico, Campigli, Savinio a Paresce. Jeden sál je věnován tvorbě Lucia Fontany.

CASA MUSEO BOSCHI DI STEFANO

TŘI galerie KTERÉ SI NENECHTE UJÍT

1.

MDC Massimo De Carlo, via Giovanni Ventura 5

www.massimodecarlo.it

2.

Lia Rumma, via Stilicone 19

www.liarumma.it

3.

Cardi Black Box, corso di porta Nuova 38

www.cardiblackbox.com

TŘI revolucionářky

1.

Cristina Trivulzio di Belgiojoso. Žena velmi vzdělaná, v útlém věku vdaná i rozvedená. Matka holčičky, jejíž otec zůstal veřejnosti navždy utajen. Podporovala Giuseppa Mazziniho a milánské patrioty, a když jí rakouská policie zabavila majetek, přesídlila do Francie, kde vyráběla krajky a kokardy. Po návratu do Milána se zajímala o programy sociální péče pro pracující, založila první jesle pro chudé děti (tím rozzlobila Alessandra Manzoniho, neb „kdo bude obhospodařovat naše pole, když děti zemědělců chodí do školy?“) a v Turecku zřídila zemědělskou společnost pro italské uprchlíky.

CRISTINA TRIVULZIO

DI BELGIOJOSO

2.

Clara Maffeiová. Ozdoba i duše nejslavnějšího politicko-literárního milánského salonu. S manželem žili odděleně, jejím přítelem byl Carlo Tenca. Uctíval ji Emilio Morosini, Giuseppe Verdi jí neustále psal. Honoré de Balzac ji poznal roku 1837: „Byl bych dal deset let života za to, kdyby mne tři měsíce milovala. V té době jsem za sebou měl již mnoho cest i vztahů se ženami z celé Evropy. Ale žádná na mne neučinila tak hluboký a okamžitý dojem.“ Věnoval jí povídku Falešná milenka (La fausse maîtresse).

CLARA MAFFEIOVÁ

3.

Margherita Sarfattiová. Původem Benátčanka z velmi bohaté rodiny, do Milána přesídlila jako dvacetiletá. Socialistka, kritička umění v listu Avanti. Později se sblížila s Benitem Mussolinim, kterému vedla též periodikum Gerarchia. Roku 1922 založila spolu s galeristou Linem Pesarem, Mariem Sironim a Pietrem Marussigem skupinu „Gruppo del Novecento“. Velmi kontroverzně zapůsobil její Manifest fašistických intelektuálů (Manifesto degli intellettuali fascisti). Po vyhlášení rasových zákonů odjela do Jižní Ameriky, kde pracovala jako novinářka.

MARGHERITA SARFATTIOVÁ

TŘI osudové ženy

1.

Bianca Maria di Cellant, první manželka Ermeta Viscontiho. Popravena roku 1526 v místě, kde se dnes nacházejí hradby pevnosti Castello Sforzesco, za to, že nechávala vraždit své milence. Podle tradice visí její portrét v rouše svaté Kateřiny (autorem je Bernardino Luini) v kostele San Maurizio. Matteo Bandello popisuje její osud ve čtvrté novele („A kdo by zatoužil obličej její v živoucích obrysech spatřit, nechť vypraví se do kostela Monistero Maggiore, a tam, uvnitř, uvidí ji zpodobněnou.“). Když se jí dnes návštěvníci chtějí poklonit, dobrovolníci z organizace Fai jim to rozmlouvají.

BIANCA MARIA DI CELLANT

2.

Giulia Samoyloffová, vnučka generála Potěmkina a snad i milenka cara Mikuláše I. Mrzutá a smyslná. Kolem roku 1840 se u ní scházeli příznivci jediného prorakouského salonu v Miláně. Podle legendy otrávila Vincenza Belliniho rtuťovými kapslemi. Jedno cukrářství slavilo úspěchy se zmrzlinou, do níž se prý přidávala smetana z její ranní koupele.

GIULIA SAMOYLOFFOVÁ

3.

Luisa Casatiová. Dcera bavlnářského magnáta Alberta Ammana, manželka sběratele umění Camilla Casatiho Stampy di Soncino, múza a milenka Gabriela D’Annunzia. Charakteristická vlastnost: marnotratnost. Svými excentrickými modely se stala idolem zaprodanců módních trendů všech dob. Po Benátkách, kde jí patřil palazzo Venier (dnešní Museo Guggenheim), se procházela s gepardy na vodítku.

LUISA CASATIOVÁ