Věnováno

CHRISTOPHU KELLEROVI

Belle Gunnessová byla ženská, kus,

co v Indianě žila.

Vážila tři sta liber plus,

vážená arciž byla.

Nad chlapy silná dokonce,

to i sousedi uznávali;

na zabijačku, na kance

měla hravě, a ty svaly.

Však vepře porážet šla jen

občas, k povyražení;

raděj si plnila svůj sen

o pánů porážení.

– Balada o Belle Gunnessové, autor neznámý

(Překlad Václav J. Pinkava)

Prolog

MODROVOUSOVA BRÁNA

Svět pohádek, jak ví každé malé dítě, je strašidelný. Obývají jej všelijaké děsivé bytosti: křivozubá čarodějnice, která touží po šťavnatém masíčku malých dětí; krvežíznivý obr, připravený okamžitě na posezení sežrat kolemjdoucí; výřečný vlk s mlsným jazýčkem na mladá děvčata. Ze všech strašidelných příběhů o této říši temných kouzel se však nic nepodobá modernímu hororovému filmu víc než příběh o Modrovousovi.

Ačkoli literární vědci identifikovali různé verze tohoto lidového příběhu v lidských společnostech po celém světě, verzi nejznámější v našem kulturním prostředí původně napsal francouzský autor Charles Perrault v klasickém díle Pohádky matky husy (Contes de ma mere I‘Oye). Příběh o Modrovousovi nejspíš vycházel z příběhů o nechvalně proslulém sadistovi Gillesu de Raisovi – polním maršálovi Johanky z Arku, který byl obviněn z umučení nesčetně venkovských dětí. Perraultův Modrovous je urozený sériový vrah manželek, v jehož strašidelném zámku je zamčená komnata, ve které uchovává usekané části těl svých nevěst, které zvědavost stála život. Poslušnost nových manželek zkouší tak, že je nechá doma s klíči od všech komnat a s varováním, aby do tajemné komnaty nevstupovaly. Ve všech případech až na jeden je však pokušení příliš silné. Sotva manžel odejde, žena běží do zakázané komory a třesoucí se rukou odemkne dveře – „ouvrit en tremblant la porte“, jak píše Perrault.[1]1

54

Pár let předtím, než Perrault napsal svůj děsivý příběh o strašidelných hrůzách skrytých za dveřmi Modrovousova zámku, jeden z jeho krajanů, slavný průzkumník Rene-Robert Cavelier de La Salle, uskutečnil expedici kolem amerických Velkých jezer. Na cestě do dnešní Indiany – tehdy součásti indiánského území kmene Potawatomů – šel se svými muži po staré indiánské stezce, která procházela hustým listnatým lesem, na který posléze navázala otevřená prérie s vysokou trávou. La Salle a francouzští obchodníci s kožešinami, kteří přišli za ním, začali tomuto místu říkat „brána“ – „la porte“.[2]2

Dalších 150 let zůstala tato oblast bez bílých obyvatel. „Na celém plodném a nádherném Západě nebyla krásnější krajina,“ píše jeden z prvních historiků, „ale byla ve výhradním držení rudého muže, který se toulal po prériích, tábořil v hájích a živil se zvěří a rybami, kterých bylo v krajině a jezerech plno.“[3]3

První bílí průkopníci se objevili teprve v roce 1829: vdova jménem Miriam Benedictová, jejích sedm dospělých dětí a zeť, Henly Clyburn. Na počátku roku 1832 už na tomto území žilo přes sto dalších rodin. V dubnu téhož roku byl okres La Porte, velký 462 čtverečních mil, oficiálně uznán aktem státního zákonodárce. Po hlasování žádal jeden starý poslanec vysvětlení, co tento „ulítlý název“ nového kraje znamená. Poté, co jej informovali, že francouzsky znamená „bránu“, rozhořčeně navrhl, aby byl tento „namyšlený“ název nahrazen vhodněji něčím americkým. Naštěstí, jak zaznamenal jistý kronikář: „Na jeho slova nikdo nedal, kraj dostal krásný název ‚La Porte‘ a nevstoupil ve známost pod názvem Gateville nebo Doorburg.“[4]4

Při hledání místa k založení okresního města získalo několik podnikavých osadníků obzvláště vybraný pozemek o rozloze 450 akrů a zdobený „řetězcem malých jezer, připomínajících oslnivě krásný drahokam“.[5]5 Rychle byl postaven soud a vězení a otevřen vládní katastrální úřad. Během několika let se nové okresní město – rovněž pojmenované La Porte – rozrostlo z malé vesnice rozptýlených stavení do kvetoucího města se „všemi obory lidského života, v nichž může lidské společenství prosperovat“: kostely a školy, hospody a hotely, obchodníci a mechanici, lékaři a právníci, stejně jako dvoje noviny, jedny propagující Whigy, druhé Demokraty.[6]6

V roce 1852 získalo La Porte status města. Počet jeho obyvatel se mezitím zvýšil přibližně na pět tisíc. V následujících desetiletích byla postavena vodárna, instalováno pouliční osvětlení, zaveden telefon a následovala další vylepšení. Cesty byly vydlážděny, byly položeny betonové chodníky, desítky starých dřevěných budov byly zbořeny a na jejich místech postaveny hezké cihlové domy. Vedle několika velkých drogistických obchodů a obchodů s textiliemi a oblečením bylo v La Porte dvacet pět obchodů s potravinami, šest prodejen mouky a krmiv, šest obchodů s nábytkem, čtyři pekárny, deset řeznictví, čtvery domácí potřeby, šest ševcovských firem, šest obchodů s tabákovými výrobky, čtyři prodejci šicích strojů, devět kloboučnictví a krejčovství, dvě knihkupectví a papírnictví, devět penzionů, dvacet čtyři náleven, šest kulečníkových heren, šest holičů, sedm nájemných stájí, dvě koželužny a tři pohřební ústavy.7^7 Ulice byly lemovány tolika stromy, že se La Porte začalo říkat „Javorové město“. Celkem vzato, chvástal se jeden celoživotní obyvatel, mělo La Porte „nádherný soud, vynikající radnici a velkolepé školní budovy, hezké ulice, v okolí krásná jezera, rozlehlou krajinu a vynikající železniční vybavenost“, a bylo tak „zaslouženě hlavním městem jednoho z nejlepších okresů ve státě“.8^8

Nebyly to ale jen fyzické vlastnosti místa, ale především formát jeho obyvatel, díky čemu bylo město La Porte v očích jeho obdivovatelů tak výjimečné. Občané La Porte byli vždycky hrdí na úspěchy svých nejvýznamnějších spoluobčanů. Mezi slavné místní osobnosti patřil Jacob J. Mann, vynálezce sklízecího stroje, který předcházel slavné McCormickově řezačce; doktor F. T Wrench, tvůrce skládacího „hygienického zubního kartáčku“; Antipas J. Bowell, vynálezce máselnice na psí pohon; doktor S. B. Collins, který objevil Collinsův „bezbolestný lék pro konzumenty opia“; a místní literáti jako Benjamin F. Taylor a Clara J. Armstrongová, autoři básnických sbírek Old-Time Pictures and Sheaves of Time (Obrázky z minulosti a snopy času) a La Porte in June (La Porte v červnu).[9]9 V pozdějších desetiletích bude La Porte domovem dalších, dokonce ještě známějších osobností, včetně Zerny Sharpové, autorky slabikářů „Dick and Jane“, ze kterých se učily číst generace amerických školáků; Fredericka C. Mennena, vynálezce popcornu Jiffy Pop (a patentovaného nástroje na diagnostiku kapavky); Williama Mathiase Scholla, předního výrobce produktů pro péči o nohy; zpěvačky Dorothy Clairové, která vystupovala s kapelou Glenna Millera a Tommyho Dorseye a v roce 1948 hrála v broadwayském hitu Finian´s Rainbow; a Brewstera Martina Higleye, textaře známé americké písně „Home on the Range“.[10]10

Samozřejmě že i nejoddanější příznivci museli připustit, že společně s těmito a dalšími význačnými lidmi dalo město La Porte světu i řadu zločinců. Na počátku roku 1836 byl obyvatel okresu jménem Pelton přepaden, zavražděn a oloupen o „značnou finanční částku“ svým známým jménem Staves, který byl okamžitě zadržen, odsouzen a poslán na šibenici. O dva roky později, v únoru 1838, byl devatenáctiletý Joshua M. Coplin, rodák z La Porte, který se právě vrátil domů z Virginie, kde se mu podařilo vymoci dávno splatný dluh, zastřelen a okraden o šest set dolarů ve zlatých a stříbrných mincích svým společníkem, mladým mužem jménem David Scott. Ten byl v La Porte chycen, uvězněn a odsouzen a o pár měsíců později před příznivě naladěným davem pověšen.[11]11

V prosinci 1841 odešel hostinský Charles Egbert „rozzuřený“ na místního konkurenta jménem James Smith, který si otevřel konkurenční podnik, který „sebral podniku pana Egberta všechny zákazníky“, do Smithova baru vyzbrojený nově zakoupenou dýkou a ubodal jej k smrti. Byl zatčen a uvězněn, kauce činila 5000 dolarů, ale podařilo se mu peníze sehnat a poté rychle uprchl do Texasu – tehdy ještě součásti Mexika – kde podle pozdějších zpráv prošel náboženskou konverzí a stal se „metodistickým kazatelem“.[12]12

K „nejpozoruhodnější vraždě“ došlo v roce 1862. Po objevu nedávno zabitého mrtvého německého emigranta Freda Millera padlo podezření na jeho manželku. Skupina Millerových přátel, s cílem „vynutit si přiznání“, ženu přivázala za krk na větev stromu, dokud jim neprozradila identitu údajného pachatele: muže jménem John Poston, který, jak tvrdila, zavraždil jejího manžela „v její přítomnosti a slíbil, že se s ní ožení, pokud ho neprozradí“. Přesto, že byl Poston okamžitě zatčen a souzen, svědectví žalobce, které bylo vynuceno mučením, bylo považováno za neplatné a předsedající soudce „se cítil nucen ho osvobodit“.[13]13

O tři roky později se další německý farmář John Lohm při návratu kočárem domů po celodenním loupání kukuřice střetnul se dvěma cizinci, Jamesem Woodsem a Williamem Fultonem, kteří se po odpoledni v místní putyce nacházeli „v onom stavu, kdy whisky nejvíce rozpálí krev a vede své oběti k zoufalým koncům“. Došlo k jakési potyčce, kterou vyprovokovali oni dva nalití muži. Když se Lohm pokusil odejít, opilý Woods „vytáhl revolver a vystřelil... čímž neozbrojenému farmáři způsobil smrtelné zranění“. Woods byl odsouzen za vraždu druhého stupně k „doživotí“ ve státním vězení, zatímco Fulton, který byl shledán vinným ze zabití, vyfasoval třináct let.[14]14

Během posledních týdnů roku 1902 rozzlobila obyvatele okresu La Porte obzvláště krutá vražda, ke které došlo ve městě Westville. Obětí byl šestnáctiletý Wesley Reynolds, „spolehlivý úředník“ ve westvillské bance, který současně pracoval jako hlídač a „v ústavu přespával se třemi revolvery po ruce“. Za úsvitu v neděli 30. listopadu Reynoldse probudil zvuk tříštícího se okna v zadní straně budovy banky, které někdo rozbil pivním sudem. Vyskočil s pistolemi v rukou na nohy a postavil se dvěma těžce ozbrojeným lupičům. V následné přestřelce byl Reynolds třikrát zasažen, jedna kulka mu prošla bradou a skončila v mozku, druhá prošla krkem a vyletěla mezi lopatkami, třetí, smrtelná, jej zasáhla přímo do srdce. Při útěku z banky s prázdnýma rukama oba psanci, jeden z nich těžce zraněný „mladým hrdinou“ (jak o něm psali v novinách po celé zemi), ukradli z nedaleké stodoly koně a lehký dvousedadlový kočár a uprchli.

Pohřbu mladého Reynoldse, konaného 3. prosince, se zúčastnil celý Westville a pod dohledem státního senátora Charlese E. Herrolda byl okamžitě založen fond na výstavbu památníku na jeho počest. Na zabití jeho vrahů byla vypsána velká odměna, ale navzdory zapojení Pinkertonů, kteří se vydali po jejich stopách, nebyli viníci nikdy dopadeni.[15]15

54

Dva týdny poté, co lidé z Westville vzdali poslední poctu mladému bankovnímu pokladníkovi, otiskli noviny Fort Wayne Daily News příběh o náhlé epidemii zločinu, která podle všeho „ovládla okres La Porte“. Kromě vraždy Reynoldse došlo v poslední době k ozbrojené loupeži dvou místních mladých mužů ze strany „negerských lapků“, „pokusu o otrávení jisté ženy z La Porte pomocí arzénu“ a „usmrcení Alberta Badera z La Porte vlakem, po jeho pokusu uniknout zatčení po vloupání se do ‚loděnice na jezeře‘“.

Bezprostředním důvodem k novinovému článku však byla násilná smrt místního farmáře, k níž došlo předešlého dne a jejíž okolnosti byly tak bizarní, že městský úředník povolaný na místo činu okamžitě pojal podezření, že se tu odehrálo cosi nekalého.[16]16 Nakonec byla tato smrt prohlášena za tragickou nehodu. Než byl počáteční dojem úředníka potvrzen, uplynulo dalších šest let. Předpokládaná náhodná smrt farmáře, norského emigranta jménem Peter Gunness, byla potvrzena jako hrůzné dílo jednoho z nejděsivějších zabijáků v dějinách státu, ne-li z celého národa. Přirovnání v novinách se odvolávala nejen na pohádkový příběh Charlese Perraulta o Modrovousovi, ale i na jeho historický vzor, Gillese de Raise.[17]17 Na rozdíl od těchto dvou mužů z minulosti, byla tato sériová vražedkyně ze středozápadu žena, což případu jenom přidalo na hrůzostrašnosti. Stejně jako města Fall River v Massachusetts a Plainfield ve Wisconsinu, kde žily místní zločinecké legendy Lizzie Bordenová a Ed Gein, se La Porte v Indianě stalo hororovou turistickou destinací, navždy vnímanou nikoliv jako místo narození slavných rodáků Williama Mathiase Scholla a Brewstera Martina Higleyho, ale jako místo nevyslovitelné hrůzy: strašidelná „vražedná farma“ Belle Sorensonové Gunnessové, Modrovouse v sukních.

1 Charles Perrault, The Complete Fairy Tales in Verse and Prose (Mineola, NY: Dover, 2002), s. 78.

2 Francis Parkman, La Salle and the Discovery of the Great West (Boston: Little, Brown, and Company, 1908), s. 211–14.

3 Jasper Packard, History of La Porte County, Indiana, and Its Townships, Towns and Cities (La Porte, IN: S. E. Taylor & Company, 1870), s. 36.

4 Tamtéž, s. 37.

5 Charles C. Chapman, History of La Porte County, Indiana; Together with Sketches of Its Cities, Villages, and Townships, Educational, Religious, Civil, Military, and Political History; Portraits of Prominent Persons and Biographies of Representative Citizens (Chicago: Chas. C. Chapman & Co., 1880), s. 616.

6 Rev. E. D. Daniels, A Twentieth Century History and Biographical Record of La Porte County, Indiana (Chicago: The Lewis Publishing Company, 1904), s. 126.

7 Packard, s. 443–58.

8 Daniels, s. 132.

9 Daniels, s. 237, 239, 241, 242, 258 a 263.

10 Životopisy těchto a dalších prominentních osobností z La Porte lze nalézt ve vázaném svazku v La Porte County Historical Society.

11 Packard, s. 47 a 72.

12 Chapman, s. 514–15.

13 Packard, s. 73.

14 Chapman, s. 517.

15 Fort Wayne Daily News, 1. prosince 1902, s. 1 a 2; 4. prosince 1902, s. 1.

16 Fort Wayne Daily News, 18. prosince 1902, s. 2.

17 La Porte Weekly Herald, 14. května 1908, s. 2.

ČÁST PRVNÍ

BELLA

1

PAULOVA DCERA

Chicago, které se po tzv. velkém požáru z roku 1871 změnilo v ohořelé trosky, v následujících letech vstalo z popela jako bájný pták Fénix a vyrostlo z něj velkoměsto z vápence, žuly a cihel. Počátkem osmdesátých let 19. století, pouhé jedno desetiletí po katastrofě, vzkřísilo sebe sama jako „klenot prérií“, „nejameričtější město v Americe“: rozsáhlá, „neodolatelně přitažlivá metropole“ plná lidí, přitahující hordy dychtivých mladých mužů a žen, prchajících před ubíjející nudou středozápadních městeček, vesnic a farem.[18]1

Spolu s těmito „po životě hladovými“ hledači proudícími z provincií se do města hrnuly davy přistěhovalců[19]2: Němci a Poláci, Skotové a Irové, Italové a Židé. Do roku 1890 podle jednoho významného historika bylo téměř 80 procent obyvatel města „cizího původu, ze všech možných civilizovaných částí zeměkoule“.[20]3

Významné procento těchto, v cizině narozených, nově příchozích pocházelo z Norska. Norové patřili mezi nejstarší osadníky v této oblasti a založili zde kolonii už v době, kdy Chicago nebylo nic víc než shluk dřevostaveb postavených na bažinatých březích Michiganského jezera. Byla to pohraniční „blátivá díra“, kde zpod dřevěných chodníků vytékalo špinavé bláto a nezpevněné ulice byly v takovém stavu, že do jejich bahna zapadaly povozy až po nápravy a zůstávaly tak po celé dny.[21]4 V roce 1850 žilo v Chicagu 562 Norů, takže se jednalo o třetí největší imigrantskou skupinu po Němcích a Irech. O deset let později se toto číslo ztrojnásobilo. Roku 1870 bylo občanů Chicaga původem z Norska přes osm tisíc.[22]5

Stejně jako ostatní skandinávští přistěhovalci byli Norové z Chicaga všeobecně považováni za spořivé, pracovité a morálně vyspělé lidi, kteří byli pro morální charakter přínosem metropole. „Lepší lidé u nás nežijí,“ prohlásil o nich jeden novinový sloupkař, „a z celého srdce je tedy vítáme v naší zemi svobody, rovnosti a bratrství.“[23]6 Jejich vrozená čestnost a bezúhonnost byla ztělesněná v inspirativním příběhu malého Knuda Iversona, vyprávěném historikem z přelomu století A. T. Andreasem. Jednoho horkého dne, 3. srpna 1856, vypráví Andreas, šel desetiletý Knud k řece se okoupat a cestou narazil na partu kluků, kteří se ho pokoušeli přinutit, aby šel do zahrady pána jménem Elston a „ukradl pro velké chlapce k jídlu nějaké ovoce“. Když to Knud odmítl udělat, „protože mu svědomí říkalo, že krást je špatné“, utopili ho starší chlapci v řece. V celostátním tisku tragédie inspirovala nenapodobitelného P. T. Barnuma, aby přispěl dvěma stovkami dolarů k vybudování památníku „nesmrtelného dítěte“: „trvalému památníku“ (v typicky barnumském bombastickém stylu), který by „se stal na věky Mekkou, kde by se poutníci ze všech koutů tohoto velkého kontinentu scházeli se svými potomky, na které by udělal obří dojem důležitý a velkolepý princip, že ‚je lepší zemřít než krást!‘, což je poučení, které nám s tak hlubokým prožitkem přináší krutá smrt tohoto dětského mučedníka“.[24]7

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

ČÁST PRVNÍ

1

ČÁST DRUHÁ

ČÁST TŘETÍ

ZÁVĚR