Tento překlad byl vydán s laskavou finanční podporou NORLA.

Kniha vychází ve spolupráci s CAPPELEN DAMM AS, Oslo.

© CAPPELEN DAMM AS, 2012

Translation © Marta Lykkenborg, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN epub 978-80-7462-614-2

ISBN mobi 978-80-7462-629-6

.

Elisabeth

PROLOG

Na západní straně Osla, severně od městského okruhu, v místě zvaném Riis, stojí kostel. Okolo něj se nacházejí nepravidelné řady hrobů. Většina z nich je udržovaná a na mnohých rostou květiny. Jeden hrob se však od ostatních liší. Nemá žádný tradiční náhrobek, ale je označen oválným nerovnoměrným kamenem o průměru přibližně tři metry. Na kameni nejsou vyryta žádná jména, jen reliéf, který zobrazuje budovy obklopené velkými stromy. Člověk, který byl někdy v psychiatrické léčebně Gaustad, by tento motiv snadno poznal.

V hrobě jsou pohřbeni pacienti léčebny.

Nejsou známa jejich jména ani kolik jich zde leží.

Romové, kteří byli dříve většinovou společností vystaveni násilné hospitalizaci na psychiatrii a lobotomiím, se domnívají, že většina pohřbených v tomto hromadném hrobě jsou jejich příbuzní.

Každý rok sedmého května se u hrobu pořádá vzpomínková akce. Před několika lety se na kameni objevila následující pamětní deska.

Odpustit, ale nikdy nezapomenout.

Tato pamětní deska je zde umístěna na památku našich bližních, kteří se stali oběťmi většinové společnosti, jíž chyběla schopnost a vůle porozumět jejich jedinečnosti a osudu.

Stvořím ovoce rtů, hojný pokoj, dalekému jako blízkému, praví Hospodin, a tak uzdravím jej. Izaiáš 57,19.

Mnoho lidí se domnívá, že úřady vědomě zakrývaly celou pravdu o hromadném hrobě na hřbitově v Riisu. O případ se začaly zajímat sdělovací prostředky v čele s deníkem VG a bylo jen otázkou času, kdy úřady ustoupí a konečně vydají souhlas s otevřením hrobu. Práce s identifikací mrtvých začaly na podzim roku 2010.

KAPITOLA 1

Nebylo možné rozeznat detaily. Ve tmě byly viditelné pouze ostré úhly střech a silueta věže, která se tyčila nad kopcem. Před domem ležela zasněžená pole, za nimiž začínal les. Smrky stály těsně vedle sebe a vypadaly nepropustně, ale byla to jen iluze, klam. Mezi kmeny a větvemi bylo místa dost.

Začalo se rozednívat. Na verandě se objevil křivý obdélník světla, který hned zmizel. Po chvíli zablikal plamínek sirky a vzápětí se mihla malá červená záře. Muž, zabalený do starého kožichu, byl pod přístřeškem stále neviditelný.

Nespávalo se mu dobře, většinou se během noci probudil, v nejlepším případě časně zrána, ale v poslední době to bylo horší než kdy jindy. Věděl proč.

Zakázané sny. Zakázané vzpomínky.

Vzpomínky, které polovinu svého života potlačoval, ale jež se najednou znovu draly na povrch a nedopřály mu klidu. Každičkou noc ho vytrhovaly ze zapomnění spánku.

V každém případě už to brzy skončí, pomyslel si. Zase budu moci spát. Některé vzpomínky jsou jako troll, nesnesou denní světlo.

Zhluboka zívl, potáhl z cigarety. Svítalo. Tma mizela z krajiny, tekla ze stěn, ze střechy i z úhledně vyřezaných sloupků, které podpíraly střechu. Vše, co bylo dříve černé jako uhel, postupně získávalo šedavě olověný nádech.

Bydlel tady v lese, daleko od lidí, většinu času trávil sám obklopený zvířaty, která však spatřil jen zřídka. Vídával jen jejich stopy, jež na zamrzlé ploše připomínaly tajné znaky.

Tady venku se nachází život, který neznám, pomyslel si. Vidím stopy, ale neumím je číst.

Uvědomil si, že stejným způsobem se cítil ve svém nitru, stejné neznámo a stejná nepřístupnost. Žil neustále v úzkém prostoru ohraničeném denním světlem a temnotou svého nitra.

Nepozorně vykouřil cigaretu až na samý konec a popálil si prsty. Odhodil ji na zem a slyšel, jak zaprskala při dopadu do sněhu u plotu. Otřásl se zimou a podíval se na teploměr visící na jednom ze sloupů. Minus patnáct. Obloha nad polem byla vybledlá. Bude krásný, i když mrazivý den. V kuchyni je teplo a příjemně a káva už je určitě hotová.

Kulka ho zasáhla těsně nad kořenem nosu, zrovna když se otočil, aby vešel do domu. Zajela mu do mozku, probila si cestu mozkovou tkání, zpřetrhala nervy i cévy a vlásečnice a na temeni po ní zůstala díra o velikosti sevřené pěsti. Muž se sesunul k zemi jako marioneta, které někdo rázem přestřihl všechny provázky. Zeď za ním byla postříkána krví a mozkovou tkání, které kapaly a lepivě stékaly po dřevěných dehtem zčernalých trámech.

Hlasitý výstřel vyplašil na okraji lesa velkého ptáka, který zakřičel, těžce zamával křídly a vzlétl. Poté se rozhostilo ticho. Les byl stejný jako předtím, stejně tmavý a tajemný. Nad poli na východě po chvíli vysvitlo slunce s nízkými paprsky, které způsobily, že se krystalky sněhu leskly, a zároveň vrhaly tmavé stíny na zvířecí pěšinky ve zmrzlých polích. Kouř stoupající z dřevěné chatky byl jediným znakem života v tento chladný prosincový den. Na sklonku dne, když stíny získaly namodralou barvu, se však kouř stával tenčím a tenčím, až nakonec zcela zmizel.

KAPITOLA 2

Edvard Matre stáhl okénko u auta. Do obličeje ho bodl ledově studený vzduch. Nějaký policista se sehnul a nahlédl dovnitř. Měl čepici staženou přes oči, šálu omotanou přes bradu i ústa a vypadal jako maskovaný bandita.

„Vrchní komisař Matre z KRIPOSu,[1]“ prohodil Edvard.

Policista napřáhl ruku. „Vaši legitimaci, prosím.“

Edvard ukázal služební průkaz. Policista pohlédl na fotografii a poté se zkoumavě zadíval na Edvarda. Poznával výrazné rysy jeho tváře a malou, i když jasnou jizvu pod levým okem. Nepřístupný obličej.

„Zaparkujte tam vzadu,“ řekl a rukou mávl směrem ke skupince aut, která stála na okraji silnice. „Odtud musíte jít pěšky, protože cesta není odklizená.“

„Jak je to daleko?“

„Není to moc daleko. Ale sníh je docela hluboký a těžko se v něm chodí.“

Edvard přikývl. Zaparkoval, vypnul motor a na několik vteřin zůstal sedět ve voze. Najednou dostal strach vyjít ven do chladného rána. Bál se toho, co ho čekalo. Nikdy si na to úplně nezvykl. Každé nové místo činu u něj způsobovalo ten dobře známý svíravý pocit v břiše, ten dobře známý lehký pocit na zvracení s kovovou příchutí v ústech. Neznal žádné detaily případu. Když zazvonil telefon a probudil ho z hlubokého spánku, nedokázal na okamžik ani pochopit význam slov, která se ozývala z druhého konce. Musel se ještě jednou zeptat, o co jde, než pochopil, že došlo k vraždě, k zavraždění jednoho starého muže. Místní policejní útvar požádal KRIPOS o pomoc.

Vzchopil se, odepnul bezpečnostní pás, zul si boty a navlékl si vysoké holínky s teplou vložkou. Oblékl si čepici, šálu a rukavice. Vystoupil z auta, aby si ze zadního sedadla podal bundu, a mžouravě se podíval směrem ke slunci, které stálo nízko na obloze a ostře se lesklo. Cestička byla v bílém sněhu nerovnoměrně vyšlapaná a mizela ve shluku stromů několik set metrů před ním.

Policista měl pravdu. Sněhem se šlo těžce. Edvard byl velký muž a každým krokem se do sněhu zabořil až po kolena. Nadával a i navzdory mrazu se začal potit. Když došel do půlky cestičky, zastavil se a ohlédl se. Asi padesát metrů za ním kráčela osoba, která byla natolik zabalená do oblečení, že vypadala jako kulatý medvídek. O něco dále se ubíral vysoký muž bez čepice, který měl problémy udržet se na nohou. Edvard udiveně zavrtěl hlavou a pokračoval v chůzi. Vpředu za stromy zahlédl vykukující štít domu.

Na verandě klečel nějaký muž. Když uslyšel Edvardovy kroky, otočil hlavu. „Dobrý den,“ řekl a vstal, celý ztuhlý v kolenou. „Jsem doktor Lunden.“

Edvard se představil a rozhlédl se.

„Policisté z hlídky jsou uvnitř v kuchyni,“ podotkl doktor. „Venku jim bylo moc zima.“

„To je oběť?“

„Ano. Můžete se na něj podívat.“

Mrtvola ležela rovně na zádech. Starší, trochu obtloustlý muž oblečený v obrovském kožichu. Pod kožichem měl staré opotřebované vlněné oblečení. Neměl čepici a jeho vlasy byly řídké a šedivé. O kousek dál ležela jako mrtvé zvíře kožešinová čepice stejného typu, jaký dříve nosívali ruští politici. Jedno mužovo oko civělo mléčně bíle a matně do věčnosti. Na místě, kde mělo být druhé oko, se nacházel jen otvor zaplněný černou sraženou krví. Oběť měla další malou dírku nad kořenem nosu. Z té vytekl tenký proužek krve, potůček ze zdroje, který vyschl.

„Co se mu stalo s očima? Byl slepý?“

Doktor Lunden ukázal směrem k mrtvému tělu a vysvětloval: „Ne, myslím, že slepý nebyl. Zapříčinil to mráz. Vlhké části oční bulvy zmrzly na led. Druhé oko podle mého názoru vyklovl nějaký pták. Ale přišla sem i jiná zvířata. Tady můžete vidět jejich stopy a také vidíte, že okusovala tělo.“

Edvard přikývl. „Ano, vidím to. Ale ta malá zvířátka ho asi nezabila.“

Ze Solveig Reitanové byla vidět jen červená špička nosu a světle modré uslzené oči. Zbytek jejího těla se skládal z bundy, čepice, šály a zateplených kalhot. Kývla směrem k doktoru Lundenovi a pozdravila se s Edvardem. „Tak co tu máte?“ zeptala se.

Edvard na ni mávl, aby šla na verandu. Tiše stáli a dívali se na zmrzlé tělo. O několik minut později přišel zadýchaný Tommy Wallberg. Měl na sobě krátkou koženou bundu a pod ní rolák. Modré džíny mu těsně obepínaly stehna. Na nohou měl špičaté kovbojské boty, na rukou kožené rukavice, ale byl bez čepice. Měl módní účes, vzadu a po stranách ostříhaný nakrátko, delší ofina byla natužená a budila dojem potence a agresivity. Tommy si mnul uši. „Je zatraceně zima.“

Edvard na něj na pár vteřin upřel pohled, chtěl něco poznamenat, ale rozmyslel si to. Nebyl na to čas ani správné místo. Tommy se zadíval na mrtvé tělo. „Co se mu stalo s očima?“

„Pták.“

„Pták? Vyklovl je…? A sakra.“

Edvard Tommyho ignoroval. „Co nám můžete o těle povědět, doktore? Muž, kterému je asi… šedesát let?“

„Ano, tak nějak.“

„Střelen do hlavy. O příčině smrti asi není pochyb, že?“

„Ne, není.“ Lunden ukázal směrem k hlavě oběti. „Tohle je vstupní rána.“

„Ano, vidím. A kudy vyšla kulka ven?“

„Ještě jsem se nedíval. Temeno hlavy oběti je totiž přimrzlé k podlaze. Chcete, abych tělo otočil?“

„Až za chvíli. Jak dlouho je mrtvý?“

Doktor pokrčil rameny. „Kvůli velkému mrazu to není možné určit. Pokusím se změřit teplotu v těle, ale je možné, že je promrzlý skrz naskrz. Takový mráz už máme nejméně čtrnáct dní.“

„Myslíte tedy, že jestliže je tělo celé promrzlé, je možné, že byl zastřelen už před čtrnácti dny?“ zeptala se Solveig.

„Jen tím chci říct, že jestliže je tělo celé promrzlé, bude složité určit, kdy zemřel. Ale nemyslím si, že tu leží tak dlouho. Protože jinak by tělo bylo více poškozené od zvířat. Ale já na tyto záležitosti nejsem specialista, je to jen můj odhad.“

„Takže myslíte, že tu může ležet tak dva dny?“

Nové pokrčení rameny. „Možná. Možná tak nějak.“

Tommy si dřepl. „Možná že kulka neprošla hlavou. Může být ještě v lebce.“

Rozhovor byl přerušen zvoněním telefonu. Solveig zašátrala v kapse a ztuhlými prsty vytáhla telefon. Otočila se stranou, ale přesto všichni slyšeli její poněkud opatrný hlas. „Ahoj, tati, zavolám ti za chvíli. Jsem teď v práci a nehodí se to. Ano, s bankou je všechno v pořádku. Nemusíš na to myslet. Zavolám ti později.“

Vrátila mobil zpět do kapsy a znovu se k nim otočila. „Promiňte.“

„Kulka prošla hlavou,“ podotkl Edvard, jako by hovor plynul bez přerušení. „Podívej se na stěnu. Myslím, že tam je krev a mozková tkáň, i když je to kvůli námraze špatně vidět. Myslím, že v okamžiku, kdy ho zasáhla kulka, stál… přibližně tady.“

Tommy popošel blíž ke zdi. „Máš pravdu. Tak to by tu měla někde být i kulka.“

„Ano, počítám s tím,“ odpověděl Edvard, aniž by se k němu otočil. Edvard se zadíval směrem k polím. Neporušený, čistý a bílý povrch a na druhé straně černý okraj lesa.

Doktor Lunden uchopil mrtvé tělo za ramena a zatáhl, ale tělo se ani nepohnulo. Zanadával, ještě jednou uchopil tělo a znovu se je pokusil nadzvednout. Hlava se oddělila od podlahy se zvukem trhajícího se papíru. Lunden převrátil tělo na břicho. Temeno hlavy vypadalo jako temně rudý, nebo spíše skoro černý kráter.

„Tak tady máme výchozí ránu,“ podotkl doktor Lunden a v hlase mu znělo strohé uspokojení.

1 Národní jednotka pro potírání organizovaného zločinu a jiné závažné kriminality v Norsku, všeobecně známá pod starým názvem Kriminální policejní centrála (KRIPOS), pozn. překl.

KAPITOLA 3

Dveře od verandy se otevřely a přes práh vyhlédl podlouhlý, smutný obličej. „Tak tady jste. To je dobře. Pojďte se ohřát do tepla. Vytopili jsme kuchyň. Venku je taková zima. Opravdu zima.“

Kuchyň byla plná páry. V rohu místnosti hučela krbová kamna. Edvard se rozhlédl. Kuchyň byla velká a staromódní. Okolo krbu stáli tři mladí muži v uniformách a ohřívali se. Muži byli silní a měli široká ramena, byli skoro stejně vysocí jako Edvard. Muž, který je vpustil dovnitř, byl starší a hubenější. Muž napřáhl ruku na pozdrav.

„Policejní velitel Berg,“ řekl. „Jsem rád, že tu jste. Takovýto případ totiž u nás není vůbec běžný.“

Edvard uchopil napřaženou ruku a představil sebe i ostatní.

„Zdravím,“ řekl Tommy, Solveig jen kývla na pozdrav. Začala si svlékat čepici a odmotávat šálu. Muži na ni hleděli, zatímco si pomalu odkrývala obličej. Solveig měla krátké, tmavě blond vlasy, nos mírně zvednutý nahoru a velká, velkorysá ústa s plnými rty. Nebyla krásná, ale nebyla ani dívkou, na jejíž vzhled byste okamžitě zapomněli.

„Přece tu taky míváte vraždy, nebo ne?“ zeptal se Edvard.

„Ano, míváme,“ odpověděl Berg. „Samozřejmě že míváme, i když ne moc často. Jsou to ale většinou rodinné tragédie nebo smrt při rvačkách opilců. Však to znáte, manžel, který nesnese, že ho opustila žena, a takové podobné případy.“

Edvard přikývl. Věděl přesně, o čem Berg mluví.

„Ale tohle není takový typ případu,“ pokračoval policejní velitel. „Spíš to vypadá jako poprava. Muž byl zastřelen na velkou vzdálenost. Byla to naplánovaná vražda.“

Berg na chvíli zmlkl, vypadal nejistě. Podíval se na Edvarda a ten přitakal. „Ano, souhlasím s vámi. Je to úkladná vražda. Ale nejdřív se vás musím zeptat na to, co víme o oběti.“

„Ano, samozřejmě, promiňte. Jmenuje se Hjalmar Holst.“

„Už jste ho identifikovali?“

„Tohle je malá vesnice. Všichni se tu znají. Nebo alespoň vědí, kdo je kdo. Hjalmar Holst tu bydlí skoro celý život, až na pár let, kdy žil v Oslu.“

„Dobrá. Čím se živil?“

„Pokud vím, tak ničím.“

Edvard nadzvedl obočí.

„Hjalmar Holst byl samotář, stranil se lidí. V tomto domě vyrůstal, tenkrát měla jeho rodina hodně peněz. Nevím, jestli měl invalidní důchod, nebo jestli žil z dědictví, ale pokud vím, tak nikdy nepracoval. Netuším, co dělal ty roky, kdy byl v Oslu.“

„Kdo ho našel?“

„Pošťák. Holst si několik dní nevyzvedl poštu, a tak se tu pošťák zastavil, aby zjistil, jestli se něco nestalo.“

Edvard přikývl a přemýšlel. Ostatní se na něj s očekáváním dívali.

„Jasně,“ pronesl po chvíli. „Pane Bergu, potřebujeme sněžný skútr. Tělo se musí odvézt, a až přijdou technici, musíme začít prozkoumávat les a místo činu. Vrah střílel pravděpodobně od lesa. Solveig to tam prohlédne a já s Tommym se podíváme po domě.“

Pracovní úkoly rozděloval s rozvahou a metodicky. Berg si zapisoval, pokyvoval hlavou. Byl rád, že někdo jiný převzal za případ zodpovědnost.

Zapnuli si bundy, nasadili rukavice a čepice. Když ostatní zmizeli, Edvard se otočil k Tommymu.

„Kolik pod nulou je venku, Tommy?“

Tommy pokrčil rameny. „Bůh ví. Možná minus dvacet?“

„A ty jsi tu bez čepice a máš na sobě kraťoučkou bundu a tenké kotníkové boty. Což znamená, že jsi nepoužitelný na všechny úkoly, které se odehrávají venku. Měl jsi na to myslet. Příště se prostě oblékneš podle počasí, i když to pokazí tvoji image nebo tvůj účes, jasné?“

Tommy opět pokrčil rameny a neodpověděl. Edvard vypadal naštvaně, ale vztek v sobě raději potlačil. Vlastně se s Tommym vůbec neznali. Seznámili se před dvěma dny, ale dnes spolu měli poprvé pracovat. Bylo to také poprvé, kdy Edvard řídil vyšetřování vraždy. Nechtěl začínat spolupráci hádkou, nechtěl vypadat autoritativně a dogmaticky.

Proto jen pronesl: „Tak začneme.“

Dům byl obrovský. Čtyři pokoje, vysoké stropy, příliš mnoho nábytku, nepořádek, všude plno stínů a prachu, jenž se v prázdných místnostech vznášel v mlhavých oblacích.

Zpola vypitý hrnek s kávou a potrhaná deka zmačkaná v odřeném koženém křesle prozrazovaly, kde Hjalmar Holst sedával. Vedle hrnku ležel malý stoh knížek. Edvard knihy rychle přelétl očima. Vypadalo to, že všechny pojednávaly o náboženství a různých církevních společenstvích.

„Na to se můžeš zeptat Solveig,“ podotkl Tommy.

„Cože?“

„Solveig je v nějaké sektě.“

„Odkud to víš?“

Tommy pokrčil rameny. „Všichni to vědí. O takových věcech si lidi řeknou.“

Edvard odložil knihy. „Běž do druhého poschodí. Dokončím to tu sám.“

Vypadalo to, že žádný z dalších pokojů nebyl používán. Edvard rozsvítil pár lamp, ale v polotmavých místnostech vypadaly jen jako malé žluté oči. Byl to příliš velký dům pro jednoho člověka, příliš velký a smutný. Vrátil se do obýváku. Na stolku v dosahu křesla ležel starodávný černý telefon. Edvard zvedl sluchátko, uslyšel oznamovací tón a znovu zavěsil. Zpod telefonu se vysunul bílý list papíru. Edvard list uchopil a četl ručně psaná slova. Stálo tam: „Cesta ke spasení vede přes prázdný hrob. Každému, kdo přizná své hříchy, se dostane odpuštění a milosti.“

„Amen,“ zamumlal Edvard sám pro sebe.

„Šéfe!“ ozval se Tommyho hlas z druhého poschodí. „Šéfe, haló, šéfe!“

Tommy seděl u starého psacího stolu v ložnici. Na stole stál počítač s lesknoucím se monitorem. Edvard se naklonil nad monitor a přimhouřil oči, musel si z náprsní kapsy vytáhnout brýle. Z fotografie na něj hleděla hodně mladá dívka, tak mladá, že ještě neměla prsa, ležela zakloněná na pohovce, jako to dělají modelky. Krk měla protáhlý dozadu, našpulené rty, ale její oči byly černé a bojácné, jako oči lapeného zvířete. Dívka byla nahá.

„Holstovi se líbily malé holčičky,“ řekl Tommy. „Možná není tak divné, že ho někdo chtěl zastřelit.“

„A také není divné, že byl tak posedlý odpuštěním,“ zamumlal Edvard.

Když se o něco později vrátili ke schodkům, bylo už slunce ukryté za tmavými lány na západě. Bylo naprosté ticho a ještě chladněji než předtím. Edvard se rozhlédl kolem a otřásl se.

„Jaký člověk si, sakra, dobrovolně vybere život tady v tom černém lese,“ řekl. „Je to bohem zapomenuté místo.“

Tommy se na Edvarda překvapeně podíval. „Moji prarodiče odtud pocházejí,“ podotkl. „Jako dítě jsem sem často jezdíval. Mně se tu líbí.“

KAPITOLA 4

„Jen pojď dovnitř, Edvarde.“ Katrine Gjesdahlová byla žena malého vzrůstu a široké postavy se zelenýma očima a šedými vlasy. Vypadala jako hodná tetička. Mnoho lidí ji podceňovalo, ale Edvard se do té pasti nikdy nechytil. Byla jeho nadřízenou.

„Chtěla jsi se mnou mluvit?“

„Ano. Jak pokračujete s případem Holst? Uběhly tři měsíce. Už něco víte?“

Edvard pokrčil rameny a mimovolně zívl.

„Promiň. Ne, nic víc nevíme, jde to pomalu.“

Katrine zvedla obočí. „A to je podle tebe dostatečný popis vaší dosavadní práce?“

„V podstatě jsme zcela bez důkazů, ale vše nasvědčuje tomu, že se vrah skrýval v lese a vyčkával, až se Holst objeví. Situaci ztěžuje, že před nalezením těla hodně sněžilo a foukal vítr. Proto jsme nenašli žádné fyzické stopy po vrahovi. Máme jen kulku, která zabila Holsta, ale je to kulka běžného typu a kalibru a je zcela bezcenná, pokud nemáme zbraň, se kterou bychom ji mohli porovnat. Žádný z Holstových sousedů si nevšiml ničeho podezřelého. Nemáme skoro žádné výpovědi o tom, co se dělo okolo místa činu před vraždou. Máme výpověď mileneckého páru, který byl na procházce a který na opuštěné lesní cestě viděl zaparkované terénní auto, pravděpodobně volvo. Jejich pozorování může souhlasit s přibližnou dobou vraždy.“

„Nemáte žádné podezřelé?“

„Ne. Hjalmar Holst nebyl ženatý a byl bezdětný. Příbuzné, dědice jeho mimochodem docela skromného majetku, jsme jako podezřelé vyloučili. S Hjalmarem nebyli skoro v kontaktu a všechno to jsou starší lidé s dobrou ekonomickou situací. Ten muž se téměř s nikým nestýkal a žil tam v lesích skoro totálně izolovaný. Neexistují žádné náznaky, že by byl zapojen do nějakého konfliktu nebo podobně.“

„A co jeho minulost?“

„Tam jsme také nic nenašli. Vyrostl ve zcela normální rodině, ukončil střední školu a poté začal studovat na škole se zaměřením na zemědělství, ale studium nedokončil. Několik let pracoval v Oslu jako poslíček, uklízeč, noční hlídač v nemocnici a střídal podobný typ prací, které nevyžadují žádnou kvalifikaci. Nenašli jsme žádné stopy, že by se v minulosti stalo něco, co by mělo význam pro tento případ. Když zemřeli Hjalmarovi rodiče, s méně než ročním odstupem, vrátil se domů.“

„Tak jaký je směr vyšetřování?“

„Dětské porno v jeho počítači. Leží tam tisíce fotek, většina je poměrně drsného rázu a mnohé z nich mají zcela jasně původ v zahraničí. Děláme titěrnou a nepříjemnou práci s analýzou obětí a souvislostí. Máme totiž hypotézu, že Hjalmar Holst možná sám některé ze snímků vyfotil a že se mu někdo chtěl pomstít za to, co udělal.“

„Našli jste nějakou stopu?“

„Zatím ne.“

Katrine Gjesdahlová se zatočila v křesle a dívala se nepřítomně z okna. Na trávníku kolem hlavního sídla KRIPOSu na Brynu už skoro nebyl sníh. Zbývaly už jen špinavé ledové skvrny. „To je rutinní práce. Může ji vykonávat kdokoliv,“ řekla.

Edvard neodpověděl, ale náhle se na ni se zájmem podíval. Vytušil možnost vyhnout se otročení před monitorem. Den co den si prohlížel fotky zneužitých, zmučených dětí, fotka za fotkou se mu vpalovaly do sítnice, až zcela otupěl. Až se z fotek staly jen běžné záběry. To na tom asi bylo úplně nejhorší.

„Jak funguje tvůj tým, Edvarde?“

Zamyslel se a trochu zaváhal. „Funguje docela dobře. Tommy má instinkt, rychle mu to myslí. Někdy je ve svých závěrech až moc rychlý. Nemá rád rutinní práci, ale je loajální. Solveig je… dělá svou práci zodpovědně a pečlivě, ale úplně nejlíp umí výslech podezřelých. Pozoroval jsem ji při výsleších v jiných případech a vím, že je brilantní, ale v tomto konkrétním případě jich bohužel tolik nemáme. Tento případ nedal ani jednomu z nich možnost využít jejich silných stránek.“

„A ani ty jsi možná nevyužil svoje přednosti?“

Edvard se křivě pousmál. „Pokud nějaké mám.“

„Na to je lehké odpovědět, Edvarde. Jsi metodický a systematický, a navíc máš schopnost kreativně, skoro až intuitivně experimentovat. To jsou dvě vlastnosti, které se zřídkakdy vyskytují spolu. Ale to ty přece víš. Je důležité být si vědom svých silných stránek. Stejně důležité jako znát své stránky slabé.“

„A ty jsou?“

Katrine Gjesdahlová na otázku neodpověděla přímo. „Jak spolu fungujete, co se týká vztahů?“

„Vztahů?“

Povzdechla si a otočila se zpět směrem k Edvardovi.

„To je odpověď na tvou otázku. Máš je přece vést, Edvarde. Jsi jejich šéf a to vyžaduje něco víc než jen být dobrým vyšetřovatelem. Jestliže spolu máte dobře fungovat jako tým, musíte se poznat. Musíte jeden u druhého ocenit silné stránky a tolerovat slabosti. Tvým úkolem je, aby to tak bylo. Byl jsi s nimi někdy na pivu? Ne, to jsem si mohla myslet. Jdi s nimi do hospody a mluv s nimi o něčem jiném než jen o práci.“

„Já do hospody moc často nechodím.“

„Jděte do McDonalda a kup jim Happy Meal. Vymysli si, co chceš, ale dělej prosím svou práci lídra týmu.“

Edvard vyčkával, ale nic víc už neřekla. Katrine Gjesdahlová se sklonila nad stoh dokumentů, které ležely na jejím psacím stole. Edvard se zvedl a chystal se k odchodu. Došel až skoro ke dveřím, než znovu promluvila.

„Pojedeš se podívat domů, Edvarde.“

„Cože?“

„Pojedeš do Bergenu. Jsi přece z Bergenu, nebo ne?“

„Do Bergenu? Proč?“

„Minulý týden tam zavraždili jednu dívku.“

„Policejní oblast Hordaland přece většinou vyšetřuje vraždy sama, nebo se pletu?“

„Většinou. Většinou si myslí, že je pod jejich důstojnost požádat o pomoc východní část země, ale na pohotovosti je hospitalizovaná ještě jedna dívka, je v bezvědomí a má mnohačetná zranění. Pochopila jsem to tak, že ty dva případy mají společné rysy, ale géniům v Bergenu docela trvalo, než jim to došlo. Teď se bojí, že se jim tam potuluje sériový vrah, a v takovém případě dokonce i tamní obyvatelé pochopí, že potřebují pomoc zvenku. Proto se na nás obrátili.“

Edvardovi se zrychlil tep. Nový případ. Konečně může skončit se skličujícím prohlížením fotek, konečně se zbaví vyšetřování, které se nepohnulo z místa, zaseklo se. „A co případ Holst?“

Ani se na Edvarda nepodívala.

„Převezme ho Petterson. Rutinní práce mu jde. Dej zprávu svému týmu a vyrazte co nejdříve, než si to v Bergenu rozmyslí.“

Table of Contents

Titulná strana

PROLOG

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4