Copyright © 2009 by Ellen Alpsten, (www.ellenalpsten.com), represented by AVA international GmbH, Germany (www.ava-international.de)

Translation © Bohumila Kučerová, 2013

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z německého originálu DIE SCHWESTERN DER ROTEN SONNE

vydaného v roce 2009 nakladatelstvím Wilhelm Heyne Verlag, Verlagsgruppe Random House GmbH, Munich, Germany

přeložila Bohumila Kučerová

Redakční úprava Draha Smutná

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2013

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-491-5 (ePub)

ISBN 978-80-7466-492-2 (mobi)

Kenize a Qasim

Když Kenize dorazila na pahorek, planula obloha v záři zapadajícího slunce. Stál na něm strom, lhostejný vůči včerejšku i dnešku. Opřela se o jeho kmen, aby popadla dech. Kenize byla celý svůj život příliš hýčkána na to, aby ji vypětí uplynulých týdnů stačilo zocelit.

Hleděla na rovinu pod sebou. V trávě spálené prosincovým sluncem se pásla stáda zeber a pakoní. V posledním světle dne se třpytily hladiny jezer. Jejich voda zrůžověla odrazem nesčetných plameňáků hnízdících na jejich březích. Jako komíny na rovné střeše se ze země zvedaly vyhaslé sopky. Vedle slunce se na obloze už dal rozeznat úzký srpeček měsíce. Enkai, strážce slunce, dostihl bohyni měsíce Olapu, říkali zdejší lidé.

„Brzy budu u tebe, Qasime,“ řekla Kenize. Qasim ji nazýval svým sluncem a svým měsícem.

Odložila tašku, kterou v uplynulých týdnech nespustila z očí. V noci si ji ukládala pod hlavu a ve dne ji měla stále na kolenou. Nyní dorazila do cíle své cesty. Pobřeží, na kterém žil její otec, patřilo už jinému světu. Zdejší krajina byla původní a netknutá, ale obchodník, který ji vzal na svůj volský povoz, prorokoval: „Brzy už i tady postaví železnici. A tím bude konec míru. Nějaký běloch si tu zemi koupí.“

Nějaký běloch? Tomu nedokázala uvěřit. Bílí osadníci byli přece ty zbědované postavy táhnoucí zemí s tvářemi spálenými sluncem. Jejich ženy měly mozoly na rukách a páchly po kyselém mléku.

V rovině spatřila muže stojícího klidně a vzpřímeně u svého stáda. Byl to Masaj? Její otec byl obchodník a princ z Ománu. Pohrdal lidmi této země pro jejich mírnost a trpělivost. Prostě je nechápe, pomyslela si Kenize. Tato země je stará. Tak stará jako sám svět.

Začala si ztuhlými prsty rozšněrovávat boty. Chodidla jí zbělela od tlaku ztvrdlé kůže. Mezi prsty jí naskákaly puchýře. Nebylo divu. V domě jejího otce jí služka myla každé ráno nohy mandlovým mlékem a vtírala do nich vonný olej, než pak Kenize vklouzla svých hedvábných pantoflíčků.

Uvolnila šňůrku na límci své jubbah. Dlouhá bílá košile, kterou nosili muži její země, byla střižena tak široce, že nikdo na první pohled neuhodl její pohlaví. Kenize si v noci před svým útěkem ostříhala své černé vlasy. Pak dala pocestnému obchodníkovi v Mombase tři zlaté mince a nasedla na jeho povoz. Vyprávěl jí o tomto stromě a o kráse zdejší krajiny. Tři zlaté mince byly vlastně příliš za cestu sem na vysočinu. Ale zabránily tomu, aby jí muž kladl otázky.

Přetáhla si jubbah přes hlavu a stála chvilku nahá ve stínu stromu. Zvedl se lehký vánek a Kenize se zachvěla chladem. Vytáhla z tašky šaty z oranžového hedvábí, chtěla se s Qasimem setkat v plné kráse. Její prsty pohladily mince a šperky ukryté pod šaty. Bylo to její věno.

Tam, kam šla, si nemohla vzít s sebou vůbec nic. Uchopila několik náhrdelníků a odhodila je daleko od sebe. Jeden náramek ze zlata a safírů se skutálel dolů ze svahu a zachytil se na keři. Kenize vysypala celý obsah tašky na zem a třásla s ní, dokud nebyla prázdná.

Navlékala na sebe šalvár kamíz. Nejprve si ovázala kolem pasu široké, u kotníků zúžené kalhoty a pak si přetáhla přes hlavu halenu vyšívanou kolem krku a švů. Nyní zbýval ještě dlouhý šál. Byl to Qasimův dárek. Pocházel ze zemí, které obeplul na své dhau. Plachetnice nyní spočívala na dně oceánu. Moře se stalo Qasimovým rubášem. A teď ji chtěl otec přinutit, aby si vzala jiného muže. Jako věno jí nechal vybudovat palác na ostrově Lamu na severu země. Ať si tam postaví své hnízdo vlaštovky, pomyslela si Kenize, ona však ne.

„Jdu za tebou, Qasime,“ řekla a stoupla si na uzlovité kořeny stromu. Po větvi se vytáhla nahoru. Vsunula nohu do díry po suku, jež ji ohromila svou temnou hloubkou. Lezla výše, až to nešlo dál.

Slunce už zmizelo za obzorem a obloha se zbarvila do temně fialové. Musí si pospíšit. Vytvořila z jednoho konce šálu smyčku. Navlékla si ji kolem krku a druhý konec přivázala ke větvi, na které seděla. Pak se postavila a skočila.

Pro Kenize začala noc jen o okamžik dříve než pro svět kolem ní.

Kupenda znamená milovat a tak od té doby nazývají lidé ono místo.

Emelie: Dědictví země

Diana

Diana dorazila na pahorek a vstoupila do stínu stromu. Bylo už pozdní odpoledne, ale chlad mezi jeho větvemi ji osvěžil jako koupel. V rovině se prodlužovaly stíny a její barvy se mihotaly v odstínech pálené hlíny. Vzpomněla si na Paddyho přirovnání. Říkal, že rovina je jako břicho ležící bohyně a vyhaslé sopky jsou její prsa. Žádný div, že tu chtěl být pohřben.

„Dobrý večer, Paddy,“ řekla a odzátkovala láhev vína, kterou si sem přinesla v košíku. Bylo to Culemborg Rosé, jeho oblíbené. Diana si natáhla své holé, ještě stále štíhlé nohy do vysoké trávy a krotký leopard Guppy ulehl po jejím boku. Kolem ní se povalovaly hlíznaté plody stromu. Některé praskly a dudkové z nich vyklovávali semínka.

Diana vzhlédla do koruny stromu. Kmen působil, jako by jej někdo vyrval ze země a zastrčil zpátky opačně. Její pohled klouzal po jeho kůře, až našla, co hledala: díru po suku, pod mnoha vrstvami kůry už téměř neviditelnou.

„Později,“ řekla Diana, „nejprve zábava a pak práce.“

Nalila dvě sklenice vína. Jednu z nich postavila na okraj náhrobního kamene, který čněl z trávy. Paddy byl po své náhlé smrti před pěti lety spálen na obrovské hranici. Kopec se toho dne černal lidmi: Masaji v jejich rudých hábitech, Indy, kteří sem urazili dlouhou cestu z Nairobi a z vysočiny a jejichž auta stála zaparkovaná po celé Kupendě, osadníky z celé země.

„Na zdraví, Paddy.“ Diana přiložila sklenici ke rtům a napila se.

Dívala se na rovinu Kupendy pod sebou. Paddy jí odkázal farmu. Za jeho života byla Kupenda studnou, ze které prýštily peníze. Dnes se stala farma bažinou, která je vysávala. Kdyby tu byla zase Emelie, mohla bych jí a Carlovi předat vedení Kupendy, pomyslela si Diana. Její děti. Ještě týden to musím vydržet, povzbuzovala se.

Do deštěm ošlehaného náhrobního kamene byl zapuštěn Paddyho obrázek, ale pod skleněnou destičkou nebyl jeho obličej téměř k rozeznání. Mohli jsme taky být bratr a sestra namísto muž a žena, pomyslela si Diana. Oba byli světlovlasí a modroocí, se štíhlými údy a hubení. Kde jen vzala Emelie svoji výšku a silné kosti?

„Tak už je to tak. Emelie se vrací domů.“ Zvedla ruku, jako by se chtěla bránit Paddyho slovům. „Vím, kdybys byl ještě naživu, nemusela by od nás naše dcera utíkat. A navíc až do Paříže! Už pět let se mnou nepromluvila. Neodepsala mi na žádný dopis a já se jí neodvážila zavolat. Pět dlouhých let.“

Upila doušek vína. Paddy by Emelii nikdy nedovolil odejít. Paddy, ten lovec divoké zvěře, který jednou přinesl domů holubici se zlomeným křídlem, aby ji uzdravil. Který pokládal za lepší zastřelit na licenci buvola, aby nakrmil okolo ležící vesnice, než aby si tu mohl každý po libosti střílet. Učinil z Kupendy oázu míru pro divoká zvířata, zatímco rozrůstající se obyvatelstvo uhryzávalo z buše svůj životní prostor.

„Děkuji, Paddy,“ řekla Diana.

Také ji přijal do svého domova. Bylo mu tenkrát jedno, co na to řeknou lidé. V Keni lidé pořád něco říkali. To nejmenší, čím se mu mohla odvděčit, bylo zachovat jeho dědictví. Přestože Emelie na jeho hrobě přísahala, že už nikdy nebude pracovat jako lovkyně divoké zvěře. Carl a ona museli proto přijít na jiný způsob, jak vést Kupendu.

Od západu se sem hnaly mraky a nad hrobem se rozpouštěly. „Nemůžu Emelii sama vyzvednout. Zítra začíná poslední letošní safari a pojedeme do rezervace Selous. Vrátím se až na Vánoce.“ Zamyslela se. „Možná je to tak lepší. Myslím, že bych měla strach z toho, strávit hned čtyři hodiny sama s Emelií v autě. Richard stejně pojede do Nairobi pro semena květin a sazenice. Může ji vzít na Kupendu on. Snad si ti dva hned nevjedou do vlasů. A přitom spolu vyrůstali! Richard byl v jednom kuse u nás, nebo Emelie s Carlem u jeho rodičů. Ale děvčata mě varovala, že nechat jej vyzvednout Emelii prý není dobrý nápad.“

Děvčata. Byly to už vlastně mladé ženy. Iman a Aiša rovněž vyrůstaly s Emelií. Jejich etnická rozdílnost odrážela situaci v Keni. Aiša pomáhala svému otci Raii Kápúrovi se správou a účetnictvím farmy. Kápúrovi byli jednou z mnoha indických rodin, které přišly do země tři generace dozadu pomoci se stavbou železnice. Dnes byli zrovna takovými Keňany jako Diana nebo Emelie a Carl. Iman, Paddyho vzdálená neteř, a její dvojče Leander osiřeli ještě v kojeneckém věku. Sourozenci v sobě spojovali krev dvou světů, neboť jejich matka byla masajská krasavice.

Snášel se večer. V rovině se poslední zvířata stahovala do křoví.

Emelie se znovu setká i s Leanderem, odvážila se uvědomit si Diana. Kdyby jen mohla vrátit čas! Kéž by byla tenkrát držela pusu, když se z pohřbu vrátili zpátky do ticha Kupendy. Ale neuměla to tenkrát a neuměla by to ani dnes. Na to si toho musela před dlouhou dobu sama hodně vytrpět a kromě toho měla svoji hrdost. Nechtěla své jediné dceři dovolit, aby se vrhla do neštěstí. Své holčičce.

Diana vstala. Ruka jí zajela do kapsy bavlněného kabátku a vytáhla náhrdelník. Byl vytepán z těžkého čtyřiadvacetikarátového zlata. Kov byl pro její světlou pleť příliš žlutý. Had na přívěsku měl stočený tvar a kousal se do svého ocasu. Diana si vzpomněla na okamžik, kdy jí byl náhrdelník zavěšen na krk. Mísily se v ní tenkrát hrdost a bolest.

Přešla ke stromu. Dobré tři délky paže nad svou hlavou díru zase našla. Zapřela nohu o kmen, chytila se první větve a přitáhla se. Pak náhrdelník zastrčila hluboko do díry. Pod sebou viděla leoparda Guppyho, jak krouží kolem stromu a prská. Kdysi jej našla jako koťátko vedle neživého těla jeho matky, ze kterého pytláci stáhli kůži.

„Pš! Bude to naše tajemství,“ řekla mu Diana a seskočila dolů na zem. Jak svobodná se najednou cítila! Měla to udělat už dávno.

„I to budu muset Emelii a Carlovi jednoho dne vysvětlit. Ale jak? Pomoz mi přece, Paddy. Jak bys to udělal?“ Diana uchopila plnou sklenici, která dosud stála na okraji Paddyho náhrobního kamene, a vylila ji do trávy. V duchu slyšela Paddyho radu: Je třeba, abyste spolu nepřestali komunikovat.

„Nevím, čím mám začít,“ přiznala.

Tak si to napiš, jako by slyšela Paddyho hlas. On si vždycky všechno zapisoval. Police v jeho pracovně byly plné jeho deníků. Diana pohlédla k domu, zářícímu mezi korunami akácií stejnou růžovou barvou jako peří plameňáků.

Paddy má pravdu. Mohla by uspořádat své myšlenky v dopise. V Paddyho pracovně ji nikdo nebude rušit. Nemusí dopis Emelii ani předávat, může ho napsat jen sama sobě. Diana poklekla před náhrobkem a políbila sklo na Paddyho obrázku.

„Nemohu odejít bez tvého požehnání,“ řekla tiše. Ta slova pocházela z bible a měla pro ni a Paddyho velkou sílu. Pronášeli je před každým, byť sebekratším rozloučením. Pouze jednomyslná shoda před rozloučením jim zaručovala šťastné shledání.

Pak povstala a uložila zazátkovanou láhev a obě sklenice zpátky do košíku. Naposledy vzhlédla, aby se ujistila, že díru ve kmeni stromu skoro nelze rozeznat. Jestlipak je pravda, že v době osmanských kupců si tu mladá princezna vzala život z nešťastné lásky?

„Dobrou noc, Paddy. Za týden si zase popovídáme.“

Kupenda znamená milovat, pomyslela si znovu, když scházela s kopce dolů. Je dobře, že Emelie přijede domů.

Africké dědictví

Pierre nalil Emelii do její kávy teplé zpěněné mléko a nabídl jí croissant. Pečivo bylo ještě teplé, koupil je před chvílí v pekařství na boulevardu Clichy. Byla to jejich poslední společná snídaně, než Emelie příští den odletí do Keni. Měl už na sobě oblek, ve kterém půjde do banky, zatímco ona na sebe jen v rychlosti natáhla jednu z jeho košil.

„Vlastně jsem docela rád, že pojedeš sama. Mně se v letadle dělá špatně. Na druhé straně jsem přesvědčen, že ti mohu cele porozumět teprve tehdy, až tam všechno uvidím a setkám se s lidmi, o kterých jsi mi vyprávěla. Jsi si opravdu jista, že nepotřebuješ moji pomoc? Nebyla jsi doma už pět let.“

Emelie zavrtěla hlavou a zadívala se přes Pierrovo rameno ven z okna. Zamilovala se do toho pohledu, už když si před čtyřmi lety ten malý byt pronajali. Bylo šedé jitro, typické pro pařížský prosincový den. Domy na kopci působily za závojem deště jako šedé chuchvalce. Když jsem hleděla z okna na Kupendě, pak těmi šedými chuchvalci byli buď buvoli nebo pakoně, pomyslela si Emelie. Zde to byly domy, ve kterých seděli jiní lidé a stejně jako ona snídali černou kávu s cigaretou. Jediné zvuky, které slýchala na Kupendě v noci, byl řev leoparda nebo krátké zapískání noční hlídky při výměně stráží. Tady už v osm ráno lomozila městská doprava.

„Dobrá, sama to musíš vědět nejlíp.“ Shýbl se a políbil ji na tvář.

Jeho důvěra jí dělala dobře. Přesto si říkala, že je to typický Pierre. V jeho světě měla každá věc a každý člověk svoje místo, nic nepostrádalo řád. A vše, co ten řád ohrožovalo, ze svého života vytěsnil. Možná právě to z něj dělalo šťastného člověka. Ještě po čtyřech letech společného života nevěděla, zda mu tuto schopnost závidí. Ano, neustále jí dobře radil a jeho klid jí pomáhal najít si svoji cestu.

Ale pokud šlo o Kupendu, nemohl jí pomoci, to cítila. Kupenda patřila jí, stejně jako vzpomínky na to, co se stalo. Musí se rozhodnout sama a musí před Dianu a Leandra předstoupit sama. Pierrova sebejistota, jeho důvěra v sebe a své místo na tomto světě jí k tomu dodávaly dostatek sebevědomí. Jeho život byl klidný a bezpečný. A proto byl takový i její po jeho boku. Ta myšlenka v ní evokovala pocit, který neuměla pojmenovat, a ani se o to nechtěla pokusit.

Emelie si namazala croissant máslem a marmeládou. „Příště poletíš se mnou. Poznáš pak mou matku a bratra Carla, a také Iman, Leandra a Aišu. A ovšem taky Richarda,“ dodala po krátkém zamyšlení. „Moji celou rodinu a všechny přátele. Ale tentokrát musím jet sama.“

Pierre si zapálil novou cigaretu. „Richarda? Myslel jsem, že se ti pořád jen vysmíval.“

Emelie pokrčila rameny. „Je to nejlepší přítel mého staršího bratra. Jeho rodiče byli našimi sousedy. Já pro něj byla tenkrát opravdu jen malá hloupá holka. To přece sám taky znáš…“

Pierre vyfoukl kouř. Jeho obličej působil v šedém jitřním světle bledě. Byl to jemný obličej synka z pařížské měšťanské rodiny. Pak si sundal brýle bez obrouček a protřel si své tmavě modré oči. „Ne, to neznám. Loví také, stejně jako tvůj otec? Jen si představ, kdybys dál pracovala jako lovkyně velké zvěře, nikdy bychom se nesetkali.“

Emelie zavrtěla hlavou. „Richard zdědil květinovou farmu. Jsem ráda, že jsem u hrobu svého otce přísahala, že už nikdy nezastřelím žádné zvíře. Takže je ze mě fotografka. Je to trochu jiný druh lovu.“ Upila doušek ze své kávy.

„A jsi dobrá fotografka. Když lidem vyprávím, že pocházíš z Afriky, zní mi to vždycky bláznivě,“ řekl Pierre. „To kvůli té přísaze ses tenkrát s matkou pohádala?“

Emelie strnula. Nebylo Pierrovým zvykem otevírat staré rány. Než mu stačila odpovědět, rychle dodal: „Chci o tobě všechno vědět, než…“ Zarazil se.

Proč je tak neklidný? Možná chápe více než ona sama, co pro ni ta cesta na Kupendu znamená. „Než?“ opakovala.

„Než na tak dlouho odjedeš.“ Neznělo jí to jako to, co chtěl původně říct. „My dva patříme k sobě,“ dodal váhavě.

Emelie mu prohrábla prsty vlasy. „Odjíždím do Keni na pouhé dva týdny, Pierre. Strávím tam jen Vánoce a Nový rok,“ řekla. „Všechno pochopíš, až tam příště pojedeme spolu.“

Nebude žádné příště, pomyslela si. Nedostála nárokům své matky. Každé slovo, které jí tenkrát mrštila do obličeje, byla pravda. Jestli bude Carl souhlasit, Kupendu prodají. Buď Kábiru Chánovi, Aišinu přiženěnému strýci, který chtěl z farmy udělat hotel přizpůsobený moderním požadavkům. Anebo starému Thompsonovi. Nechat tam nastavět nové slumy a sebrat divoké zvěři ještě víc z jejího životního prostoru? Emelie zahnala tu myšlenku. Až bude Kupenda prodaná, pak si může říct, že dostála svému rozhodnutí. Je fotografka a žije v Paříži. Její život je tady s Pierrem.

„Nachytala tě v posteli s mužem a oba vás vyhodila z domu,“ řekl Pierre.

Emelie se zasmála. „Pierre! Ty jsi Francouz a navždy jím zůstaneš.“

Myslíš si snad, že se do tebe zamiloval jen kvůli tobě? To určitě!

Emelie ta slova, která padla onoho odpoledne před pěti lety, nikdy nezapomene. Bylo to den po Paddyho pohřbu. Leander ji vzal do své ochranné náruče, když seděla zdrceně v Paddyho pracovně. Ještě nikdy předtím neviděla Dianu tak rozzuřenou, vzpomínala. Její hněv ji dohnal k tomu, aby mezi sebe a Kupendu postavila jedno moře a jeden kontinent. Leander stál vedle ní se svěšenými pažemi. Mladý bojovník zbavený zbraní. Nedokázal proti Dianě ubránit ani Emelii, ani sebe.

Myslíš si snad, že se do tebe zamiloval jen kvůli tobě? To určitě!

Pierre se zvedl a zasunul židli ke stolu. Pak se sklonil nad Emelii a políbil ji na čelo. Zavřela oči. Když se vzbudila po své první milostné noci s Pierrem, byly její svršky, které večer předtím roztrousila po obývacím pokoji, úhledně srovnány na židli vedle postele. Emelie se při té vzpomínce musela usmát. Pierre by ji nikdy nezranil, to věděla. Ta krátká doba s Leandrem byla jako vodopád, který ji strhl s sebou. Leander, poloviční Masaj. Připravený skolit lva, aby dokázal svoji sílu. V jeho náruči poprvé pochopila, co znamená vášeň. Byl to snad pokrm, ze kterého raději neměla ochutnat? Pierrova láska byla naproti tomu jako koupel v hlubokém teplém jezeře se známými a přehlednými břehy.

Leží snad někde oceán, který jí slibuje nové objevy a dobrodružství?

„Musím teď do banky a pak hned po práci odjíždím na venkov. Přeji ti zítra šťastný let. A mimochodem, nerad bych strávil další Vánoce bez tebe.“

„Už víš o mně všechno, než odjedu?“ poškádlila jej namísto odpovědi.

Pierre ji zvedl ze židle, přitiskl k sobě a políbil. Emelie ucítila jeho kolínskou a pohladila jej po hladce vyholené tváři. Byla téměř stejně vysoká jako on, takže měla jeho obličej těsně před sebou. Pierre jí sevřel ruku a jeho palec pohladil její prsty.

„Ze všeho nejvíce si přeji, aby ses mi vrátila,“ řekl a po krátkém zaváhání dodal: „Rád bych to zařídil nějak slavnostněji.“

„A copak? Naše rozloučení?“

„Ne, moji nabídku.“

„Nabídku… čeho?“ Emelii se rozbušilo srdce.

„Nabídku sňatku. Dříve než se setkáš s lidmi, kteří ti připomenou tvůj starý život. Dříve než tě může zase vtáhnout ten svět tam. Miluji tě, Emelie. Chci, abys to věděla.“

„Pierre…“

Přiložil si špičky jejích prstů na rty. „Chceš si mě vzít?“ zeptal se a sáhl do kapsy kalhot. Vytáhl malou etuji a otevřel její víko. Na modrém sametu se třpytil staromódně vybroušený citronově žlutý diamant. Pierre poklekl a sevřel její levou dlaň.

„Pierre…“ Emelie nevěděla, co říci. Seznámila se s ním hned v prvních týdnech svého pobytu v Paříži a díky němu se to město pro ni stalo jejím novým domovem. Bylo pro něj snadné rozhodnout se pro ni? Zajisté nikoli. Vše na ní bylo jiné, než na co byl u mladých Pařížanek ze své vrstvy zvyklý. Jeho hrdost na ni a na její profesní úspěch jí každé ráno dávala sílu k tomu, aby se prosadila. Přesto ji nikdy nenapadlo, že by se měli vzít.

Pierre ji políbil na prsty. „Ten prsten je naším rodinným dědictvím. Předává se v mé rodině. Ve tvé rodině, jestli budeš chtít. Mamá jej minulý týden vyzvedla ze sejfu. Emelie, chceš?“

Neviděla v jeho pohledu ani stín nejistoty. Možná je to právě to, co ona potřebuje. I když se jí při jeho polibcích nerozbuší srdce. Váží si jej a smějí se spolu stejným věcem. Je to dobrý člověk.

Emelie zavřela oči. Pierre povstal a přivinul ji k sobě. „Chceš?“ zašeptal jí do ucha. „Řekni ano, prosím. Patříme k sobě, na celý život.“

Řekni ano. Zdálo se to tak snadné. Slůvko, které zpečetí uplynulé čtyři roky a uvolní cestu pro léta, která mohou strávit spolu. Celý život. To bylo víc, než si kdy uměla představit. Paddy a Diana měli šťastné manželství. To Emelii dodávalo důvěru a zároveň jí bralo odvahu.

Pierre na ni prosebně hleděl. Výraz jeho očí ji dojímal. Jako by v nich viděla jeho obnaženou duši. Jeho rozhodnutí bylo pevné, to cítila. Bylo to to nejkrásnější, co může udělat jeden člověk pro druhého. Jak by mohla váhat? A proč taky? Němě přikývla.

Pierre se zasmál a vítězně si výskl. Zvedl ji a zatočil se s ní.

„Pusť mě, nemůžu dýchat!“ protestovala Emelie se smíchem.

Pierre ji postavil na zem, vyndal z krabičky prsten a navlékl jí jej na prst. Byl jí trochu volný. „Necháme jej upravit, až se vrátíš,“ řekl a zlíbal jí celý obličej: její vysoké a široké čelo, nos, který jí vždy připadal příliš velký, i její silnou bradu. Pak ji pohladil po medově zbarvených vlasech.

„Jsem tak šťastný. Až se vrátíš, zorganizujeme svatbu. Vezmeme se v Neuilly, v tomtéž kostele, kde jsem byl pokřtěn.“

Emelie přihlížela, jak si Pierre navléká přes svůj proužkovaný oblek trenčkot a sahá po deštníku. Barvy jeho šatů ladily s šedí města. Ještě jednou ji políbil.

„Au revoir, ma chérie,“ řekl. „Příští Vánoce už budeme jedna rodina.“

Emelie stála v otevřených dveřích a dívala se, jak Pierre mizí po spirálovém schodišti. Jejich byt se nacházel u schodů pro služebnictvo velké budovy na boulevardu Clichy. Z ošoupaného dřeva schodů se linul chlad a pach prachu. Hlavou jí bleskla vzpomínka na to, jak vypadal Paddy, vždy když odcházel za svou prací na Kupendě. Nosíval košili s krátkým rukávem a plátěné šortky sahající mu sotva do půli stehen. Okamžitě si však připomněla, že dnes žije tady. Vzpomněla si na slova, kterými se její rodiče loučili i při krátkém odloučení.

„Pierre?“ zavolala přes zábradlí.

„Ano?“ Zvedl k ní hlavu.

„Nemohu odejít bez tvého požehnání.“

Na chvilku se odmlčel a pak řekl: „Přeji ti šťastnou cestu. Zavolej mi, až dorazíš na Kupendu, a zase se mi ve zdraví vrať.“

Emelie mu poslala vzdušný polibek a dveře bytu zavřela, teprve až na chodbě odezněly jeho kroky. Potom přikročila k oknu a vyhlédla ven. Řekl jí Pierre vůbec, že ji miluje? Nemohla si vzpomenout. Určitě to musel říct! A což ta slova nevyzařují každý den jeho gesta a jeho pohledy?

Šedé domy venku na kopci kolem Sacre Coeur se rozplývaly v závojích deště. Roztékaly se jí před očima. Emelie si téměř vztekle otřela tváře. Pojede na Kupendu, ale necítila se jako člověk, který se vrací domů. Natáhla před sebe ruku s prstenem. Byl skutečně trochu velký, ale přesto si jej nechtěla sundat. Kámen se třpytil v ranním světle. Emelie sevřela ruku v pěst. Už se rozhodla.

Iman našla Leandra přesně tam, kde předpokládala. Měl hlavu zastrčenou pod kapotou svého závodního vozu. Po poslední rallye zůstala jedna prasklá pneumatika, promáčklé dveře a prasklina v předním skle. Na jednom boku vozu se dal pod stříkanci bláta rozeznat nápis Goldman 25.

Dveře vozu byly otevřené. Z rádia vřeštěla hudba tak hlasitě, že Iman nedokázala rozeznat melodii. Musel to být poslední šlágr z některého z bollywoodských filmů, jejichž pestré obrázky se promítaly na plátně kina v Naivashi. Leandrovi pomáhali s opravou dva mechanici. Jeden právě pumpoval zvedák a druhý podával Leandrovi napínák. Iman viděla, jak jeden z mužů zvedl hlavu a prohlížel si její štíhlé tělo. Měla na sobě sepranou džínovou minisukni a bílé tričko. Paže, krk a uši jí zdobily těžké šperky ze stříbra, kůže a jantaru. Iman byla na ty pohledy zvyklá. Byla jednou z nich, a přece nebyla. Ujišťovala se, že si z toho vlastně nic nedělá. Paddy a Diana jim vždy dávali jasně najevo, že patří k nim. Jako dětem jim zakázali navštěvovat svoje prarodiče v kralu. Iman ten zákaz nikdy nezpochybnila, na rozdíl od Leandra.

„Leandře,“ řekla nyní. Neslyšel ji a dál něco šrouboval pod kapotou. Sáhla dovnitř vozu a ztlumila hudbu.

Leander se vynořil zpod kapoty a setřel si z čela pot. Na kůži mu zůstala šmouha od oleje a v uchu se mu rozhoupala po ramena dlouhá náušnice z barevných korálků.

„Co je? Ach, to jsi ty. Už jsem si myslel, že je to teta Diana s těmi svými věčnými nářky. Jako by mi nedlužila než pár drobných za nový závoďák. Mělo by mi tu patřit víc než jen tahle ubohá bouda.“ Ukázal na garáž za sebou, kterou mu nechal postavit Paddy krátce před svou smrtí.

„Diana pro nás hodně udělala. Vychovala nás, jako bychom byli její vlastní,“ připomněla mu Iman.

Leander měl na sobě rozepnutou červenou košili, která mu volně spadala přes úzké džíny. Často nosil něco červeného v typické barvě Masajů. Iman pohlédla na bratrovu obnaženou hladkou hruď. Jeho kůže měla stejnou barvu jako její. Tmavá barva Masajů se smíchala s mléčným odstínem pleti jejich otce do bronzového tónu. Leander, její dvojče.

„Naše svatá Diana,“ ušklíbl se. „Věčně se budeme klanět u jejího oltáře. Tak v tom já už nejedu. Jsem zrovna takový Goldman jako Carl. Jestli ne dokonce lepší.“

Iman neušlo, jak si oba mechanici mezi sebou vyměnili rychlé pohledy. Věděla, že večer ten rozhovor budou opakovat ve všech chýších na Kupendě.

„Nemluv nesmysly. Diana odjíždí zítra ráno se zákazníky na safari. Vrátí se až na Štědrý večer. Stejně chce Kupendu předat Carlovi a Emelii,“ řekla Iman.

Leander zvedl hlavu.

Bude lepší, když se to dozví od ní než od někoho jiného, pomyslela si Iman. Nikdo mu nerozuměl tak jako ona. Jen oni dva věděli, jaké to je být ona. Pro ni byl život mezi světy vždy jednodušší než pro něj. Ano, jejich matka byla negramotná Masajka, otec vzdálený bratranec Paddyho. Iman se snažila přijímat své africké dědictví se stejnou radostí jako svou příslušnost ke Goldmanovým. Naproti tomu Leander si ještě svoje místo nenašel. Kupendu zdědit nemohl, být mladým bojovníkem, který zabíjí lvy, taky nemohl. Přestože lidé jako tihle dva mechanici od něj očekávali přesně něco takového.

Leander zavrtěl hlavou. „To se nesmí stát,“ řekl.

„Leandře, je to její země. Nemohls očekávat nic jiného. Diana a Paddy nám dali domov, když se naši rodiče zřítili nad savanou.“ Položila bratrovi ruku na rameno. „Carl je jako náš bratr, Emelie naše sestra. Carl odtud nikdy neodešel a nyní se vrací domů Emelie.“

„Jsou bílí, Iman. Čím si zasloužili naši zemi? Tím, že Emelie žije ve Francii? Jsem Goldman a jsem Masaj. Kupenda náleží mně.“ Vztyčil se ve své plné výšce. „Ty o našem dědictví nic nevíš. Nikdy jsi nenavštívila naše prarodiče v kralu. Paddy nám to zakázal a tys ho poslechla jako nějaký pejsek.“ Iman mlčela.

„Tato země patří mně. Já ji chci a kmen ji taky chce. Mezi mými lidmi to začíná vřít. A když bude potřeba, postarám se, aby hrnec přetekl,“ řekl Leander.

„Mlč.“ Iman mu rychle zakryla ústa dlaní. „Potřebujeme dobrého správce, to je všechno. Emelie je Keňanka stejně jako ty a já. Ona a Carl už najdou nějaké řešení. Kdysi jsi ji miloval, nebo ne? Jak k ní můžeš být teď tak tvrdý?“

Leander se shýbl k bedně s nářadím. Sáhl po kladivu a začal jím vyklepávat otevřené dveře vozu. „Jen proto, že má keňský pas, ještě není jedna z nás. Je to jen navoněná opice, nic jiného.“

„Tak milovals ji kdysi, nebo ne?“ Iman k němu přistoupila blíže, aby mechanici neslyšeli, co říká, a chytila bratra za zápěstí. „Anebo ti byla Kupenda už tenkrát přednější?“

„Emelie tehdy odešla bez rozloučení. Bez jediného slůvka vysvětlení,“ řekl Leander a zesílil hudbu v autorádiu.

Iman kopla do dveří vozu, přesně tam, kde právě vyklepal promáčklinu. Plech se opět zvlnil. „Pokusil ses s ní potom promluvit, ty chrabrý válečníku?“

„Gratuluj si, že máš boty s rovnou podrážkou. Kdybys mi to udělala těma jehlama, co nosíš na tancovačky v nairobských barech, tak by ti to tak snadno neprošlo,“ zavrčel. „Štekle jako běloška.“

„A co jiného bych měla nosit?“ zakřičela Iman, aby přehlušila hudbu. „Rudou šuku? Mám si namazat kůži volským lojem a zavěsit si kolem pasu korálky?“

Leander už ale zase usilovně ťukal kladívkem do dveří.

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Kenize a Qasim

Emelie: Dědictví země

Diana

Africké dědictví

Iman: Dědictví krve

Aiša: Dědictví lásky