Martin Nesměrák

Na zemské stezce

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Martin Nesměrák, 2020

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9245-5 (epub)

ISBN 978-80-243-9246-2 (mobi)

Mé ženě Iloně

Postavy románu

Sichelbach (kterému se později začne zjednodušeně říkat „Žišpachy“)

Adalrik, řečený Odo, pán na statku Sichelbach

Sigibert, jeho otec, který pomáhal zrodu nového hradu

Anežka, jeho matka

Bernhard, řečený Benno, jeho bratr

Landštejn (včetně původního „Landštejna“, dnes Pomezí, resp. Markl)

Hartleb, nový landštejnský kastelán

Gebhart z Romavy, bývalý kastelán na Pomezí

Evald od Studeného pramene, landštejnský man

Kadolt ze Staleku, landštejnský man, a jeho stejnojmenný syn

Kuno, řečený Dlouhý, landštejnský man, a jeho dvě dcery, Bertrada a Adelinda

Markvart ze statku pod Dubovou horou, landštejnský man

Matěj od Studnice, landštejnský man

Arnulf od Marksteinu, landštejnský man

Kristián a Blažej, landštejnští družiníci

Písečné

Johana z Rancířova, děvče, které se líbí Odovi

Nova Domus (dnes Jindřichův Hradec)

Mevald, správce s podivnými kontakty

královští úředníci

Hartman z Týnce, královský hejtman v prácheňském kraji a iniciátor stavby nového hradu, první kastelán na Landštejně i na Pomezí

Zdeslav, zastupující královský justiciár

Moravský Bítov

Litold, nejmladší Odův bratr

Vratislav, jeho kumpán do nepohody

Petr, velmož a správce bítovské provincie

ostatní

Hugo z Weissbachu, tajemný kupec s posláním

Werinhar z Brunecku, maršálek rakouského vévody

Avram ben Jišaj, obchodník a penězoměnec, znalec mincí

Kapitola první

Toho dne od časného rána drobně, ale vytrvale pršelo. Těžké dešťové mraky se líně převalovaly těsně nad vrcholky stromů hlubokých pomezních lesů a nad mýtinami a mokřady visely mléčné cáry mlhy.

Adalrik, kterému nikdo z přátel či příbuzných neřekl jinak než „Odo“, vstal ze svého skromného, ale útulně vyhřátého lůžka, odtáhl blánu v okně a vyhlédl do kalného rána začínajícího dne. Nádvoří nově vybudovaného landštejnského hradu připomínalo zablácenou pastvinu s občasnými zrcadly drobných kaluží. Zvonění, nebo spíše hlomození železné tyče neodvolatelně probouzelo ranní směnu k nástupu na strážní službu; navzdory tomu, že počasí spíše připomínalo počátek potopy světa.

Každodenní ranní rituál, který obnášel návštěvu latrín nad západním příkopem, čemuž se eufemisticky říkalo „procházka růžovou zahradou“ – i když zápach v tomto koutě hradu evokoval cokoli jiného než právě vůni květin – mu zabral sotva pár okamžiků. Nezdrželo ho ani rychlé opláchnutí studenou vodou v kamenném korytě na nádvoří, které ho definitivně přivedlo do bdělého stavu.

Po návratu do své komůrky zavěsil noční košili nad lůžko, rychle na sebe oblékl spodní tuniku, kožené nohavice a gambeson, pevné kožené boty, a nasoukal se do kroužkové košile, která mu sahala do půli stehen.

Navrch si navlékl pláštěnku z hrubé vlny neurčité šedohnědé barvy. Přes rameno si přehodil pás s mečem a vyběhl do uplakaného dne.

Cestou na spodní nádvoří se zastavil v kuchyni, kde ukořistil skývu chleba a kus sýra, aby zahnal hlad.

Jeho muži byli již shromážděni pod přístřeškem strážnice, mrzutě podupávali v nevlídném počasí a vykukovali do deště. Bylo jich celkem sedm, nechyběl nikdo. Vozkové pilně připravovali k výjezdu dva lehké vozy, které měly dnešní výpravě posloužit.

„Počasí, že by psa nevyhnal, pane,“ utrousil na půl úst jeden z členů hlídky a zakousl se do chvatné snídaně.

„Ani koně by nevyhnal, že ne?“ přisadil si jeho soused. Odo jen zabručel místo odpovědi – jestli souhlasně, nebo nesouhlasně – nebylo jasné, a zběžně prohlédl shromážděné muže. Byla to pestrá směska služebných ministeriálů, jakož i svobodných sedláků z okolí, obtížených zemskou robotou, ale též i členů osobní družiny landštejnského kastelána. Odo z nich byl nejmladší, ale pro svoje organizační schopnosti a nadání i pod tlakem nacházet ta správná řešení byl již před časem povýšen do funkce velitele denní hlídky. Jeho pozici nikdo z jeho podřízených nezpochybňoval – také proto, že Odo se mohl pochlubit nepřehlédnutelnou dovedností v ovládání různých druhů zbraní. V boji s mečem se mu nikdo nemohl ani přiblížit, nehledě k tomu, že jej bravurně ovládal pravou i levou rukou.

„Dobrá,“ řekl Odo, „za chvíli vyrazíme, prozkoumáme, co je potřeba, a pak rychle zpátky do tepla!“

Dnešním úkolem nejvyšší důležitosti bylo prohledat místo včerejšího přepadení kupecké karavany, ke kterému došlo někde na okraji Červeného blata. Přepadení ohlásil chlapík, který se prý večer připotácel polomrtvý po zemské stezce s tím, že přežil jako jediný. Hradní kaplan mu ošetřil zranění a uložil ho na lůžko. To bylo vše, co bylo o události známo, a ranní hlídka měla hlavně zjistit, jestli ještě někdo další nepotřebuje pomoc, a kromě toho samozřejmě ohledat místo činu a zajistit možné stopy po pachatelích. Včerejší loupež byla již několikátá v řadě a zatím se nezjistilo nic podstatného. To rozhodně nevypadalo dobře a do budoucna to mohlo mít netušené následky. Bezpečí na zemské stezce bylo stěžejní prioritou a panovník považoval řádění lapků doslova za osobní urážku. Koneckonců vybíral na stezce cla a mýta na četných mýtnicích – a poplatky placené kupci byly zdůvodňovány právě péčí o bezpečné obchodování.

Odo usoudil, že dva lehké vozy budou tak akorát pro naložení trosek přepadené karavany, pokud vůbec nějaké pozůstatky najdou. Hraniční hvozd byl obecně tak chudý, že se každý kousek dřeva, kovu nebo ošacení znovu využil, pokud to jednom trochu šlo, a ladem nezůstávalo téměř nic. Pokud tedy místo neštěstí již někdo navštívil, sotva nechal ležet něco použitelného. Vozy navíc dobře poslouží k převozu na místo činu, a přinejmenším cestou tam nebudou muži muset šlapat pěšky. Ložné prostory obou vozů byly opatřeny podélnými prkny, na kterých bylo možné sedět, a pět mužů se na vůz pohodlně vešlo i s tím, že si natáhnou nohy. Vysoké postranice navíc chránily sedící posádku do výše ramen.

Všichni muži hlídky zvolili stejné vybavení do deštivého dne: hlavně pláštěnky na ochranu drátěné košile, i když bylo jasné, že po návratu je čeká náročné čištění a odstraňování rzi. Přílbu si nevzal nikdo, jako by případné setkání s lapky nebylo plnokrevným válčením, ale lehké pěchotní štíty na vozy naložili. Přece jen jistota je jistota, a nikdo nevěděl, co je tam venku vlastně čeká. A šipka z kuše nebo šíp z luku vystřelený ze zálohy mohl nadělat hodně škody.

Dnešní hlídku si zcela mimořádně vzal na povel pan Hartleb, nový landštejnský kastelán, který byl králi Přemyslovi, toho jména prvnímu, osobně zodpovědný za svěřený úsek zemské stezky. I on již byl v plné zbroji a na nádvoří proháněl štolby, aby mu osedlali jeho koně. Bylo jasné, že on, jakožto urozený pán a zástupce samotného krále, jistě nepojede na voze v houfu svých lidí. Musí přece být na první pohled patrné, kdo výpravě velí! Pro koně není projížďka v dešti nic příjemného – a i otužilý kůň musí být po návratu do stáje vytřen do sucha, a tím ochráněn před nachlazením. Ale to pana Hartleba příliš nevzrušovalo, koneckonců pro péči o koně měl přece svoje lidi.

„Tak jak, milý Odo?“ zahlaholil vesele ze sedla. „Připraveni?“

„Samozřejmě, pane!“ odvětil Odo. „Jsme připraveni splnit tvoje rozkazy!“

„Skvělé!“ Kastelán jen zářil: „Tedy vzhůru!“

A pobídl koně směrem k otevřené hradní bráně.

Oba vozy se vydaly rozvážně za ním.

Cesta se pod hradem stáčela mírně k západu a postupně nabízela celkový pohled na opevnění a palisády Landštejna. Hrad ještě zdaleka nebyl zcela dostavěný a stavba postupovala jen velmi pomalu. Na rozdíl od běžné praxe v Čechách té doby nebyl hrad stavěn ze dřeva, ale z kamene – alespoň ty nejdůležitější části. Kamenné byly obě hlavní čtverhranné věže, obytná severní a obranná jižní, a také palác mezi nimi. Věže byly zatím vystavěny do výše koruny paláce a provizorně zastřešeny s tím, že postupně budou dokončeny do původně zamýšlené výšky. Vysoká kamenná zeď objímala též horní nádvoří před palácem. Stavby na nádvoří byly však dřevěné; jednalo se hlavně o prostory k ubytování mužstva, které drželo na hradě službu. Služby se střídaly vždy po týdnu a muži, kteří měli právě volno, se vraceli na svá hospodářství, která byla roztroušena po okolních lesích. Hradní palác měl strohé vybavení, královský hrad zatím nepřipomínalo téměř nic. Ostatně, luxusní interiéry by měly jen sotva opodstatněné využití, jelikož Landštejn v té době byl především pohraniční pevností: narychlo a účelně vybudovaným opěrným bodem, který měl učinit přítrž rozpínavosti rakouského zeměpána. Kamenné jádro hradu bylo vztyčeno na mohutném žulovém bloku, který byl jakousi průrvou rozdělen na dvě nestejně velké části. Severní část posloužila jako staveniště hradu a jižní hlavně jako zdroj stavebního materiálu. Obě části ostrožny byly překlenuty dřevěným mostem, který umožňoval jediný přístup do hradního jádra bránou prolomenou do opevnění u paty jižní věže. Celý vrchol kopce byl již v dávných dobách obklopen příkopem a valy, které stavitelé hradu vylepšili a využili k vybudování dřevěné palisády, jež obklopovala předhradí. Jednalo se o prostorný hospodářský dvůr se stájemi, polozemnicemi pro ubytování posádky a poněkud lepšími ubytovacími prostorami pro příchozí kupce, kterým byl k dispozici též jednoduchý, ale plně funkční hostinec.

Pod kopcem Odova hlídka přebrodila potůček a postupovala vzhůru do protilehlé stráně k osadě Pomezí. Osada byla mohutně opevněna dvojitým pásem valů a příkopů; před založením Landštejna se jednalo o nejvýznamnější pevnost v širokém okolí. Byla založena rakouskými pány na místě starší opevněné osady jako klíčový opěrný bod na zemské stezce, který sloužil k výběru mýta na pomezí mezi Čechami a Moravou. Kamenná falc v osadě Pomezí, vlastně spíš opevněný hrádek a sídlo vládce kraje, dávala tušit, že výběr mýta byl velmi lukrativním zdrojem příjmů z mezinárodního obchodu. Král Přemysl svým novým Landštejnem nicméně způsobil, že se pevnost Pomezí postupně propadla do bezvýznamnosti.

Na hradbách Pomezí nebyla vidět živá duše, ale na pasece za osadou hlídka dojela dva kupecké vozy, které patřily vysokému šedovlasému muži v honosném tmavém kabátci zdobeném stříbrnými výšivkami. Odo si uvědomil, že kupce včera zahlédl v šenku v předhradí. Kupecká družina tedy musela z hradu vyjet záhy po rozbřesku, hned po otevření brány. Nyní ale viditelně nikam nespěchali, jako by se jim ani nechtělo do tmavého lesa a deštivého nečasu. Stáli na okraji silnice a dávali landštejnské hlídce pokyny, že může předjet. Odo pozdravil kupce krátkým kývnutím hlavy, a ten mu oplatil stejným. Hlídka tedy objela kupeckou kolonu a vydala se po liduprázdné zemské stezce směrem k okraji lesa. Hustě se rozpršelo.

Hluboký les hlídku objal do zeleného přítmí a ponurého ticha. Bylo slyšet jen šumění deště mezi listovím staletých stromů. Muži se choulili na pryčnách vozů, kapuce pláštěnek přetažené přes kukly drátěných košil hluboko do čela, každý ponořený do vlastních myšlenek. Možná snili o vytopené světnici a horkém pivu nebo medovině, anebo přemýšleli, co podniknou ve svém volném čase, až jim skončí dnešní strážní služba.

Přesto ale zůstávali ve střehu a bdělí. Ostražitost mohla znamenat hranici mezí smrtí a životem, anebo přinejmenším mezi zraněním a životem ve zdraví. Služba na manském obvodu hradu Landštejna byla v těch dobách nebezpečná, zemská hranice neklidná a časy nejisté. Bylo snadné přijít k úhoně, ať již při obraně zemské brány v době války, anebo v mírových časech při ochraně stezky, v nikdy nekončících potyčkách s lapky a všelijakou ozbrojenou cháskou, která nalézala úkryty v nekonečných pohraničních hvozdech.

Kolona pozvolna stoupala lesní cestou vzhůru k rozvodí mezi Černým a Severním mořem, kam měli dorazit za necelou hodinu. Na druhé straně pomyslné kontinentální střechy je očekávala poněkud jiná krajina. Podmáčené horské louky, slatiny, močály, vřesoviště a bahnité paseky. A také obávané Červené blato, o kterém se vyprávělo, že nemá dno. Při pomyšlení na bezedné bahnisko se Odo mírně sám pro sebe pousmál. Na druhé straně blat vyrostl, tam stál statek jeho rodičů, Sichelbach, a on věděl o slatinách svoje. Podobně jako dalších několik starousedlíků v tomto kraji velice dobře věděl, jak se v krajině bezpečně pohybovat a jak rozpoznat ostrůvky i docela rozlehlé ostrovy pevné země od hrozivého řídkého bláta. Sichelbach byl vždy velmi pohodlně přístupný z druhé, severní strany, od hranice lesa na rozvodí, ale Odovi rodiče i všichni jejich předkové se touto skutečností nikde příliš nechlubili a dělali to hlavně kvůli bezpečnosti. Osamocený statek uprostřed téměř liduprázdné krajiny se mohl stát lákavou kořistí pro všelijaké plenicí bandy, pokud by se osadníci chovali jinak. Proto pilně přiživovali povědomí přespolních, že Sichelbach je špatně přístupný výhradně přes močál a že cesta k němu je někdy velmi obtížně schůdná i pro místní. Ani udržování legend o bezedném blatu nebylo na škodu. Ostatně i ostatní obyvatelé pohraničního lesa se chovali podobně. Ani oni neměli zájem na tom, aby jejich řídce roztroušené zemědělské usedlosti byly snadno přístupné komukoli.

Les začal po chvíli zvolna řídnout a i déšť ustal. Na hlídku se snášelo jen drobné mžení. Stezka zamířila ke skupině obrovitých bludných balvanů, které ležely po obou stranách, jako by byly nahodile pohozeny nějakými pradávnými obry. Stáčela se mírným obloukem doleva a vidět nebylo dál než nějakých sto metrů.

Tohle je kritické místo, pomyslel si Odo; kdybych měl někoho nenadále přepadnout, bylo by to tady.

I ostatní si to patrně uvědomili, protože na vozech nastal nenápadný, ale cílevědomý pohyb. Muži si navlékli poutka štítů na předloktí a povytažením mečů z pochev se ujistili, že čepele nezarezly. Pozorně vyhlíželi přes okraj postranic do krajiny, plně připraveni na možné nebezpečí.

Kastlelán Hartleb, který hlídku formálně vedl, kupodivu nejel v čele kolony a víceméně celou cestu se držel v odstupu asi padesáti kroků za druhým vozem. Připomínal tak ovčáka, který před sebou pohání stádečko svých oveček, aby se zbytečně neloudalo a nesešlo z cesty.

Odo právě zvažoval, že by měl kolonu raději na chvíli zastavit a domluvit se s velitelem, aby se drželi kvůli bezpečí víc v houfu – když tu se to stalo.

Odněkud z podrostu se náhle ozval ostrý hvizd – a z křovin se k oběma vozům vyřítil asi tucet ozbrojenců.

Vojáci hlídky byli však dobře vycvičeni a nedali se zaskočit. Odo si s uspokojením všiml, že hodiny a hodiny úmorné dřiny nesou plodné ovoce. Aniž by musel dávat nějaké zvláštní povely, jeho muži bleskově zaujali kruhovou obranu se štíty sraženými k sobě a na hlavy útočníků se snesly první rány mečem. Lupiči byli zjevně zaskočeni účinným odporem a viditelně zaváhali. Nejspíše očekávali vystrašené kupčíky, kteří se v panice rozprchnou už jen kvůli hluku útoku, ale ozbrojená a vycvičená vojenská posádka pro ně byla velmi nepříjemným překvapením. K jejich omylu zřejmě přispěly i hrubé vlněné pláštěnky, do kterých byli vojáci zakukleni a skrze něž nebyla vidět zbroj.

Odo vytasil meč a seskočil z vozu směrem k vůdci lupičů, který se od ostatních odlišoval černým pláštěm s kuklou na hlavě. Neznámý s obnaženým mečem se otočil směrem k Odovi a odhrnul si kapuci z obličeje. Oba přibližně stejně vysocí muži se měřili pohledy, stáli ve střehu proti sobě, ale ani jeden se nehotovil k výpadu.

Po stezce zaduněl dusot kopyt, jak kastelán zasadil svému koni ostruhy a zamířil k místu přepadení, aby se zapojil do boje.

„Zpátky!“ zařval černý vůdce útočníků. „Všichni hned zpátky! Hned! Ústup! Rychle!“

Útočníci se jako jeden muž otočili a jeden za druhým rychle mizeli v křovinách. Celé přepadení netrvalo více než několik okamžiků – a najednou se rozhostilo úplné ticho, jako by se před chvílí nestalo vůbec nic. Když přicválal pan Hartleb s taseným mečem, bylo po všem. Nikde nikdo, útočníci jako by se do země propadli.

„Držet kruhovou obranu! Štíty k sobě!“ volal Odo na posádky obou vozů. „Pozor na šípy!“

Sice úplně vážně nepředpokládal, že by někdo mohl účinně zaútočit lukem v takovém nečase, ale opatrnosti nebylo nazbyt. Ani útok kuší nebyl příliš pravděpodobný, jednak nikdo z útočníků kuši neměl, alespoň co si Odo stačil všimnout, a za druhé, pokud by vůbec měla být kuše použita, bylo by to nejspíš při zahájení útoku.

„Co to mělo být, u satanových kulí?!“ křičel Hartleb.

„Hrome, Odo, vy jste snad na těch vozech chrápali, nebo co? To jsem ještě neviděl!“

Rozčilený hradní kastelán objížděl okolo obou vozů, na kterých stáli muži v kruhové obraně, a klusal po stezce – snad v naději, že někde narazí na nějakého opozdilého útočníka. Odo mezitím ohledával nejbližší okolí, ale na nikoho nenarazil. Po lupičích jako by se země slehla.

Po chvíli se královský kastelán vzpamatoval a poněkud klidnějším hlasem zavelel: „Budeme pokračovat, uděláme to, proč jsme sem jeli. Ale doma si o tom promluvíme, to se můžete těšit!“

Odo naskočil na vůz. Rozhodně měl o čem přemýšlet. Černého vůdce útočníků totiž poznal – a zmocňoval se ho čím dál silnější pocit, že se chystá něco hodně nedobrého.

Kapitola druhá

Stezka procházela pomezními hvozdy odpradávna. Vlnila se hustě zalesněnou krajinou, stoupala pozvolna z podunajské nížiny proti proudu říček a potoků vzhůru směrem k evropskému rozvodí Labe a Dunaje a poté se pomalu spouštěla do jihočeské pánve. Generace a generace poutníků, soumarů a povozů vyšlapaly cestu do hlubokého úvozu, jak po ní putovaly za obchodem, výměnou tovaru nebo při válečných taženích. Už v dobách, které nemají pamětníka, kdy se nástroje vyráběly jen ze štípaného kamene, po stezce putovaly oběma směry karavany kupců a směňovaly žádané zboží. Krajina v okolí stezky byla řídce osídlená, ale zcela liduprázdná nebyla nikdy. Vždy okolo ní sídlili lidé, pro které byla zdrojem obživy. Čilý obchod na stezce byl odedávna příslibem, že pro šikovného člověka, který bude ve správnou chvíli na správném místě, spadnou hojné drobky z prostřeného stolu. Kupecké karavany byly ochotné odměnit zkušeného průvodce, který by v hlubokých lesích znal vhodná místa k nocování či doplnění pitné vody a dokázal je provést kolem nebezpečných mokřadů. Jiní si zase vydělávali tím, že na kopcovitých úsecích půjčovali přípřež, a šetřili tak síly kupeckých soumarů.

Pravda, nabízely se i jiné možnosti, jak kupcům odlehčit náklad a přijít k bohatství. Přepadení karavan nebylo řídkým jevem. Potenciální oběti se však dokázaly bránit. Nebezpečí na dlouhé cestě pustým lesem čelily tím, že na začátku a na konci pomezního hvozdu vybudovaly shromaždiště, a tam kupci čekali jeden na druhého a sdružovali se do velkých skupin, které se mohly účinněji ubránit. Lapkové na druhé straně nebyli tak početní, takže příležitostí k lupu výrazně ubylo.

Velké karavany potřebovaly nicméně velká a bezpečná tábořiště s dostatkem pitné vody, a tak se postupně upravila příhodná ostrožna nad dnešním Podleským potokem těsně před rozvodím v pohodlný areál, obklopený jednoduchou palisádou. Tábor byl přibližně uprostřed pomezního lesa a představoval příjemné místo k odpočinku na půli cesty.

Když se na Dunaji ustálila hranice Římské říše, ruch na stezce výrazně vzrostl. Markomani i další kmeny usídlené v České kotlině čile obchodovali s impériem a mnozí velmožové sloužili za žold v římské armádě. Po skončení vojenské služby se vraceli domů a jejich zlato dále živilo přeshraniční obchod. Poznali pohodlí římského způsobu života a chtěli něco podobného mít i doma. Nechávali si proto posílat luxusní zboží a spláceli je kožešinami, jantarem, medem a otroky.

Stezka ale mohla sloužit i vojenským účelům. Říkalo se, že kdysi dávno jí prošly i římské legie při tažení proti markomanskému králi Marobudovi; jiní ale tvrdili, že je to jen sotva možné. Široko daleko totiž nebyly zbytky žádného římského pochodového tábora, který si jinak legie stavěly na konci každého dne.

Obchodování na stezce znatelně pohaslo poté, co z východu začal přicházet nový zemědělský lid – Slované. Nejprve se usadili v nížinách okolo větších řek, odkud postupně vypudili původní obyvatelstvo, které ustoupilo k západu a do vyšších poloh. Spolu se Slovany přišli i Avaři, kteří obsadili nížinu při Dunaji, a tím na dlouhou dobu přerušili obchodní vazby.

Na západě postupně sílila nová velmoc, říše Franků, která na sebe nabalovala další a další území, až v dnešním Rakousku narazila na hranice avarského kaganátu. A sousedství to rozhodně nebylo přátelské. Avaři na území franského království často podnikali loupežné výpravy a snažili se bezuzdným pleněním probudit strach a ochromit vůli Franků k odporu. A Frankové či Bavoři jim nezůstávali nic dlužni.

Za dlouhé vlády krále Karla, pozdějšího císaře Římanů a Franků, došlo k výraznému pokroku v organizaci všech oblastí života franské říše: k oživení obchodu, sjednocení měr a vah, narovnání cel a mýtných poplatků, a taktéž ke zlepšení péče o říšské silnice a zemské stezky, o jejich bezpečnost a sjízdnost. Karel si dobře uvědomoval strategickou důležitost silniční sítě pro přesuny armád a nezanedbával ani bezpečí pomezí svého panství a jeho ochranu před nepřítelem. Kvalitní cesty na jedné straně znamenaly rychlou přepravu vojska ke hranici, na druhé straně ale mohly být při nepřátelském vpádu využity útočníky pro rychlé proniknutí do vnitrozemí. Bylo tedy třeba je bedlivě střežit.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Postavy románu

Kapitola první

Kapitola druhá