Marie Macková

Příběh falešného copu

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Marie Macková, 2020

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9247-9 (epub)

ISBN 978-80-243-9248-6 (mobi)

Veškeré postavy z následujících stránek se zrodily výhradně ve fantazii autorky, právě tak jako příběhy, které na nich prožívají. Jakákoliv podobnost s historicky doložitelnými událostmi je čistě náhodná. Jenom odpadní hadry byly skutečně surovinou zatíženou vývozním clem v různé podobě a různém rozsahu už od roku 1836. Následně od roku 1878 zůstaly dokonce vůbec jedinou položkou v seznamu vývozního cla. Což si je možné ověřit v řadě postupně vydávaných celních tarifů a souvisejících speciálních výnosů ministerstva financí. Také hadrnice byly skutečné. Jejich činnost povolovalo okresní hejtmanství a vyskytovaly se prakticky všude. Reálných stop po jejich životě však zůstalo mizivé množství. Stejně tak se ještě dnes ve Vídni můžete projít ulicí, která se jmenuje Himmelpfortgasse. Ale tím opravdu veškerá podobnost končí. I novou písničku autorka vymyslela Zuzaniným jménem, nepatří k ní žádná citace. Nikde jinde k nalezení není a notu je třeba si k ní přidat podle vlastních schopností, jak se sluší na každý správný jarmareční popěvek.

Motiv kolku na obálce pochází z NA ČR, Fond Fdk, kart. č. 315, sign. 21103/3269. Za souhlas s použitím děkujeme Národnímu archivu ČR.

I. kapitola

Na rozměrném světlém štítě nad čistě vyleštěnou výlohou s velkým sklem nerozděleným žádnými dřevěnými příčkami hlásala černá, zlatě stínovaná písmena, že tu sídlí Salon Victor. Psáno s c, aby to vonělo exotikou, jakou nevelké hraniční město Králíky doposud nepoznalo. Alespoň tak si to myslel jeho majitel, který do města přišel celkem nedávno a každému říkal: „Já jsem prostě Victor.“ Aniž by upřesnil, jestli je to jeho křestní jméno nebo příjmení.

Salon Victor se představoval jako seriózní závod holičský a kadeřnický, výroba a prodej umělých copů i celých paruk, právě tak jako žertovných příčesků karnevalových a především veškeré nejnovější kosmetiky vlasové, pouze prvotřídní, od domácích výrobců i z ciziny dovezené. Tak to bylo uvedeno i na cedulích upevněných z obou stran vstupních dveří. Za tím velikým sklem výlohy byly na slonovinovém hedvábí umně naaranžovány tři paruky. Dvě dámské s neuvěřitelně složitými účesy. Plavá s něžnou blankytně modrou stuhou a vyzývavě zrzavá ozdobená vodopádem drobných kvítků ze zlatavého hedvábí. Třetí bylo kompletní pánské tupé vzbuzující vážnost i na kašírované hlavě bez jakýchkoliv lidských rysů. Výhled z ulice do salonu však byl zastíněn několika plakáty, které pomocí pestrobarevných výjevů ujišťovaly potencionální zákaznice, že vlasové přípravky berlínského výrobce zaručí ty nejkrásnější vlasy široko daleko. A uprostřed toho všeho, na čestném místě a ničím nezastíněný, byl vystaven pečlivě zarámovaný diplom, přiznávající Salonu Victor cenu za dokonale provedený dámský společenský účes, vytvořený na veřejné soutěži v Praze.

Victor stál na okraji chodníku a s hlavou zakloněnou se díval se zalíbením na svůj výtvor. Konkurence mohla jenom závistí zezelenat. Žádný z místních holičů neměl takovou výkladní skříň. Většina z nich neměla vůbec žádnou, v nejlepším případě jim muselo stačit okno do ulice. Však on také nemíní být jenom tak nějaký holič. Otevřel nóbl salon, ve kterém se snaží nabízet skutečně kadeřnické služby všemu publiku, pánskému i dámskému. Pohodil svou bujnou hřívou temně zlatých vlasů, která dělala čest jeho profesi a kterou mu záviděly dámy všude, kam doposud přišel. Ani mužským očím nepřipadal zženštilý, i když byl jenom středně vysoký a na jeho postavě se tu a tam začínaly objevovat měkoučké tukové polštářky. Většinou však zmizely pod vestou a ještě spolehlivěji pod bohatě rozevlátým pracovním pláštěm. A ruce s buclatými prstíky uměl rozkmitat kolem zákazníkovy tváře či hlavy tak obratně, že jejich tvar nikdo nepovažoval za jakkoliv nepatřičný.

Victor si byl jistý sám sebou a nepochyboval, že mu obchod v Králíkách bude vzkvétat. Proto se teď hluboce uklonil procházející dámě středního věku. Když nepřijde nakupovat sama, pošle alespoň služku. Pro barvu, která by zakryla šediny. Nebo rovnou pro falešný cop, který ovinutý kolem hlavy dodá účesu na bohatosti a nositelce na zajímavosti. Či raději na důstojnosti. Ve městě byl kadeřník Victor asi jediným, kdo četl z Wiener Zeitung nejdříve a nejpozorněji společenskou rubriku v části popisující císařovninu garderobu a účes na divadelních představeních a jiných společenských akcích. Alžběta udávala tón módnímu oblékání i účesům pro dámy z celého mocnářství. A pro Victora to byla příležitost ukázat, jak je světový. Nebo alespoň jaký má cit pro vídeňský lesk. Otázkou, na kterou zatím nedokázal spolehlivě odpovědět, bylo, zda tuhle jeho informovanost v příhraničních Králíkách vůbec někdo ocení.

Za kadeřníkovými zády klaply dveře. Otočil se s naučeným úsměvem k protějšímu domu. Nebyla to však žádná z potenciálních zákaznic. To jenom stará hospodyně ukrytá do široké pracovní zástěry, se šátkem proti prachu na hlavě a vyzbrojená koštětem, vyrazila zametat chodník. Victor se zašklebil a povinný pozdrav procedil dost nevrle skrze zuby. Pak před zvířeným oblakem ustupoval tak rychle, jak mu to jenom vážnost vlastní osoby dovolovala. Zastavil se až za bezpečně zavřenými dveřmi a sklem výlohy nevrle pozoroval pilnou pracovnici. Ne, že by mu teď po ránu plašila zákazníky. Ale nepadli si navzájem do oka už od prvního setkání. Na Victorův vkus byla ta stará hospodyně příliš bystrá pozorovatelka, která se většinou zjevovala v nejméně vhodných chvílích. Navíc patrně mohla i za to, že její zaměstnavatelka se nestala Victorovou zákaznicí. A její čerstvě provdaná dcera také ne. Ačkoliv ta by zásah profesionála potřebovala podstatně víc než její matka. Victor mladší ze sousedek ve svém úsudku nešetřil.

Byla podle něj nevýrazná, ba přímo popelavá. A její účes bylo nejlépe zakrýt hodně bohatým kloboukem, protože jinak chuďoučké pramínky vlasů světle neurčité barvy nestačily ani na pokrytí umělé vycpávky, která by eventuálně mohla vylepšit celkově beznadějný dojem. Jenže ani tu mladá paní nenosila a Victor ji dokonce občas zahlédl jenom se zapletenými cůpky pohozenými po zádech. Navíc se zdálo, že se taková hrůza jejímu manželovi líbí. To její matka byla z Victorova pohledu docela jiná. Měla bohaté platinově plavé vlasy, které žádné umělé vylepšení nepotřebovaly. Možná už lehce šedivěla, ale rozpoznat to bylo složité i pro cvičené kadeřníkovo oko. Ani ona nevytvářela příliš složité účesy, a přesto vypadala jako královna. Když si na takový účes posadila klobouk, byla jako chodící reklama na Victorovu dovednost. A on ji za to neměl rád. Nepotřebovala jeho umění ani jeho zboží. Pozornost mu věnovala, jenom když odpovídala na jeho uctivý pozdrav. O nablýskanou výlohu ani okem nezavadila, o prostředky k pěstění vlasů se nezajímala.

Přesto byla Victorovi užitečná a blízkost jejího obchodu byla jedním z důvodů, proč si pro svou provozovnu vybral právě přízemí protějšího domu. Za vetešnictvím její dcery, provozované v přední části domu, se ukrývalo království luxusu pro všechny bohaté a důležité dámy z Králík. Nebylo složité zjistit, kam vedou kroky rozmařilých paniček, chtějí-li si vylepšit náladu novým kouskem garderoby, nad kterým zblednou závistí dámy z celé zdejší společnosti. Právě tak sem ovšem mířila většina z těch, které potřebovaly sice elegantní, ale také solidní šaty, jež nebudou dělat ostudu manželovu postavení, a zároveň je bude možné bez problémů oblékat dlouhá léta. Všechny tyhle zákaznice byly pro Victora důležité a všechny musely projít kolem jeho výlohy, než překročily práh pod zánovním firemním štítem, hlásajícím, že zde sídlí Oděvní závod Bauerová a Badalowská.

Teď se však mrakem prachu zvířeného pilně zametající hospodyní, kterou mnozí ve městě znali jako Otylku, blížil k Salonu Victor úplně jiný zákazník. Místní četnický velitel František Josef Reichmann zavětřil velkosvětské chování nového živnostníka okamžitě a zváben vzpomínkou na krásné doby strávené ve službě poblíž hlavního města, přiřadil se k jeho prvním zákazníkům. Victor měl sice vlastní mínění o úpravě vlasů a vousů podle vzoru císaře Františka Josefa I., ale bylo dobré mít na své straně někoho takového, jako je velitel četnické stanice. Člověk nikdy neví.

Victor rozkmital své kulaťoučké ruce kolem kadeřících se licousů váženého zákazníka a zapředl s ním nezávazný hovor o včerejším svátečním svatodušním pondělí. Bylo ozdobeno slunečným, ale svěžím počasím počátku června, protože pozdní Velikonoce odsunuly i svatodušní svátky hluboko k létu. A v tom krásném dni se většina z místních obyvatel bavila na velké střelecké slavnosti. Tu zdobily místní dámy v nových jarních toaletách, fabričky od tkalcovských stavů místních továren si užívaly u sklenice sladké limonády plné bublinek a stárnoucí matróny v tmavých šatech sledovaly pečlivě sklíčky svých lorňonů potencionální ženichy mezi pány střelci. O titul jejich krále svedl velmi vyrovnanou bitvu právě četnický velitel František Josef Reichmann. Vítězství mu však sebral komisař finanční stráže Eduard Plischek. Při úvodním tanci následujícího plesu, který tradičně patřil králi střelců, se proto na parketu ocitla spolumajitelka oděvního závodu Rosa Bauerová, nikoliv Julie Hodrová, trošku zadumaná tmavovláska s velikýma čokoládovýma očima, mladší dcera místního velkoobchodníka s galanterním zbožím. Ta musela na Františka Josefa Reichmanna počkat, ale udělala to ráda. Moc ráda. Konečně má šanci se také stát oceňovanou nevěstou. Jako její starší sestra Emilie. O záludnostech četnického života věděla pramálo a místní velitel byl tak uhlazený, elegantní a světaznalý. Františku Josefu Reichmannovi se při vzpomínce na její obdivný pohled rozehřála krev a ztratit i s Victorem pár uznalých slůvek na tohle téma považoval nejenom za slušné, ale i za strategicky výhodné. Od kadeřníka se přece roznese úplně všechno. Dveře provozovny se tiše otevřely. Victor opravdu myslel i na tak drobné detaily, jakými byly dokonale namazané panty. Vstoupil vysoký robustní muž s prošedivělými, z čela pozvolna ustupujícími vlasy. František Josef Reichmann by byl nejraději vyskočil do předpisového pozoru, ale Victorovy ruce poletující neúnavně kolem jeho tváře něco takového v žádném případě nepřipustily. Což mu ovšem nebránilo v širokém úsměvu směrem k přicházejícímu.

„Krásné dopoledne, pane velkoobchodníku!“

Muž jenom zlehka, trochu přezíravě pokynul hlavou. Velkoobchodník s galanterním zbožím Hodr, otec Emilie a Julie, nemusel věnovat četnickému veliteli víc pozornosti, než žádala bezpodmínečná zdvořilost. Ještě se nerozhodl, jestli někoho takového vůbec hodlá akceptovat jako oficiálního nápadníka své mladší dcery. Usadil se do polstrovaného křesílka, jedné z vymožeností Victorova salonu, a zahleděl se štěrbinou mezi plakáty ve výloze na ulici. Otylka zmizela v domě a prostor se zdál liduprázdný. Četníka, který vzápětí vzal za kliku a razantně vstoupil, přicházet neviděl.

„Pane veliteli, neodkladné!“

František Josef Reichmann se znechuceně zavrtěl pod Victorovýma rukama, ale ten nepřipustil žádný cizí zásah do své práce. Dokonce ani od četníka ve službě ne.

„Okamžíček, prosím, okamžíček! Ta chvilička už nic neohrozí! Pokud jste chytili kluka, co rozbil okno, tak ten určitě už sedí pod dozorem. A pokud je tím nálezem mrtvola, tak ta už teprve nikam neuteče.“

Velkoobchodník Hodr se ušklíbl, ale nepřestal sledovat prázdný chodník za oknem. Zato četník zbrunátněl a nadechl se k pádné odpovědi. Jenomže Victor byl rychlejší.

„A pokud náhodou přijela revize z vyšších míst, tak to teprve nemohu pustit pana velitele dřív, než bude zcela upraven. Co by si nadřízení pomysleli!“

Reichmann pochopil, že musí zasáhnout dřív, než se strhne slovní přestřelka. Velmi jemně zabránil Victorovi, aby pokračoval ve své práci a pootočil se na svého podřízeného.

„Co se stalo?“

„Ve strouze u silnice od hranic, kousek nad ovčínem velkostatku, leží rozlámaná bedna plná koženého zboží. Určitě je to cizí zboží z druhé strany hranice.“

„Kůň? Vůz? Nebo dokonce zraněný povozník?“ Reichmann pálil své otázky se zvyšující se naléhavostí.

„Nic z toho, pane veliteli. Proto je to tak divné. Včera byl svátek a předevčírem neděle. Nic takového se kolem silnice nepovalovalo. Proč by někdo nechával tolik cenného zboží na pospas prvnímu, kdo půjde kolem.“

Během řeči podřízeného se četnickému veliteli nahrnula krev do tváří. Vztyčil se z holičského křesla a zadíval se přes Victora četníkovi přímo do očí. Oba uniformovaní muži byli dobře o hlavu vyšší než majitel salonu, který okamžitě mrštně vycouval z jejich dosahu.

„To si neumíte poradit s takovou maličkostí?“ Velitel měl sice chuť zařvat, ale takhle na veřejnosti by to nebylo vhodné. Omezil se tedy alespoň na stroze služební intonaci.

„Na první pohled je to záležitost financů. Ať už jde jenom o ztracené zboží, nebo je v tom nějaký problém, není to kompetence četnictva. Samozřejmě s výjimkou promptní informace. Takže vy se teď otočíte a půjdete rovnou cestou na komisariát finanční stráže. A nezapomenete o celé záležitosti udělat předpisové hlášení, které si samozřejmě necháte od financů potvrdit. Ale k tomu mě snad nepotřebujete.“

Když četník předpisově srazil paty a vypochodoval, František Josef Reichmann se s ulehčením vrátil pod Victorovy pečující ruce. Trochu mu sice bylo nepříjemné, že se jeho velitelské pravomoci před velkoobchodníkem Hodrem musely projevit v takové banalitě, ale na druhou stranu si oddechl, protože problém vlastně žádným problémem nebyl. Přivřel víčka a vychutnal si poslední okamžiky péče o vlastní osobu. Když ho pak zahalil oblak vůně luxusní kolínské, nezbylo mu, než se probrat a vydat se za svými muži na četnickou stanici.

Na ulici se zastavila dvojice potulných muzikantů. Hráli v některé z místních hospod v neděli dlouho do večera a včera, o svatodušním pondělí, celý den. Teď jim nezbylo, než jít zase o kus dál. Někam, kde bude zájem o jejich písničky zazpívané i vytištěné s jednoduchými obrázky na hrubém papíře. Muž s harmonikou a dívka s houslemi si však ještě před odchodem pokoušeli něco přivydělat pozdním budíčkem pro hospodyně a služky. Repertoár pro městské slečny neovládali. Před četnickou uniformou se zdvořile ukláněli, ale hráli oba dál. O krásném dni, ze kterého je potřeba využít každou minutu, protože zakrátko uteče jako krásný sen.

Melodie z ulice zastihla Rosu Bauerovou u okna otevřeného dokořán. Oproti všem zvyklostem stále ještě neseděla nad svými účetními knihami, ale trochu bezcílně se procházela po ložnici v patře, ačkoliv ani na účesu, ani na oblečení už dávno nebylo potřeba cokoliv upravovat. Dokonce si začala pobrukovat slova písničky. Z elegantní kožené peněženky vyklepala pár nejdrobnějších mincí, zabalila je do papírku a hodila na ulici přímo hrajícímu děvčeti pod nohy. Pak se opřela o rám okna a doposlouchala poslední sloku, která už patřila jenom jí.

Včera byla po boku komisaře finanční stráže Eduarda Plischka královnou střelecké slavnosti a dnes se chovala hůř než holka sotva škole odrostlá. Nechtělo se jí začít dělat cokoliv užitečného. O svátečním pondělí vyhrávala na Střelnici v sále do tance střelecká kapela, ale na zahradě seděla v sice vybledlých, ale čistě vypraných světlých bavlněných šatech hráčka na niněru. Měla svůj nástroj položený na stole, jednou rukou točila kličkou a druhou stlačovala klávesy. Stihla k tomu ještě zpívat. Neškolená a přesto u mnohých oblíbená hudebnice Zuzana. O její příjmení se nikdo nezajímal. Snad ho zapomněla i ona sama. Přes týden byla pro všechny hadrnicí Zuzanou, která sbírá z domácností nejenom staré hadry, ale i rozbité sklo, kosti a příležitostně i kůže, ve kterých mnohdy ještě včera vězela živá večeře některé z místních rodin, ale teď už je to jenom příležitost prezentovat před závistivými sousedy vlastní možnosti. Za kůže Zuzana platila pár krejcarů v hotovosti, ale za jiný odpad většinou dávala drobné věcičky potřebné pro každou hospodyni i služku: nitě, pár špendlíků nebo jehel zapíchnutých do papírku, nitěné knoflíčky k prádlu našité na tuhou papírovou podložku, nebo třeba několik vlásenek. V některých rodinách přitom smlouvala o ceně přímo s hospodyní, v jiných s dospívající dcerou, v těch nejbohatších to dokonce mohlo být i právo služky prodávat vytříděný odpad nashromážděný za týden nebo dva v bedničce pod postelí. Co nakoupila, ukládala Zuzana do nůše na zádech a odnášela domů. Sklo, kosti a vyschlé kůže si jednou za dva týdny odvážel židovský obchodník, který dál dodával sklárnám, továrnám na výrobu spodia i koželužnám. Platil málo, ale dlužen nezůstával nikdy. Podstatně lepší výdělky však v sobě skrývaly hadry. Ty Zuzana schovávala pro nákupčího z jedné papírny daleko na Moravě. Byl přísný na kvalitu a také neměl rád zboží příliš zaprášené a umazané, ale platil za surovinu pro výrobu nového papíru tolik, že Zuzana ráda pečlivě vyklepala každý hadřík a ty nejzašlejší občas dokonce přemáchla ve studené, ale rychle proudící vodě potoka, aby z nich dostala to nejhorší, s čím si je přinesla. Zuzana vlastně nebyla tak chudá, jak by odpovídalo její obživě. Měla totiž chalupu. Sice na tom úplně nejvzdálenějším předměstí, skoro za městem, hodně malou a také dost sešlou, ale byla to střecha nad hlavou. A v komoře mohla mít uskladněné své poklady, včetně sušících se kůží. Zásoby stejně skoro žádné nikdy neměla, zato odpadu pro své odběratele dovedla i v nevelkých Králíkách nasbírat docela slušné množství.

Zuzana však byla i svéráznou hudebnicí. Každou neděli svlékala zaprášenou tmavou sukni s věčně ucouraným spodním okrajem, odřený kabátek a velký šátek, oblékala v zimě vlněné a v létě světlé bavlněné šaty a bavívala svým zpěvem a hrou na niněru místní i poutníky. Když si myslela, že se zrovna nikdo nedívá, tak jim také uměla prodat vytištěnou písničku, kterou právě dozpívala. Neměla na to živnost, ale s opatrností to nepřeháněla. Kdo by ji tady, na konci světa, udával úřadům. Vždyť hadrnice i hráčka na niněru byla v očích mnohých jen o maličko lepší než žebračka. Pro slečny ze salonů nebyl její repertoár vhodným poslechem, ale pro mnoho jiných ano. Ráda ji měla i Rosa Bauerová. Jako konkurentky se nestřetávaly, protože to, co mělo své místo v Zuzanině nůši, už se nedalo ve vetešnictví prodat. Rosa tak mohla po libosti poslouchat taneční melodie, rozverné příběhy i posměšné popěvky postrádající veškerou vznešenost v textu, ba mnohdy i složitější hudební nápad. Ovšem podávané se zápalem a stejně chytlavé na zapamatování. Jenom strašidelné a přitom mravoučné příběhy o vraždách a násilnostech Rosa nemusela. Zato Zuzana jich měla ve svém repertoáru dlouhou řadu a se všemi měla úspěch.

Za touhle kratochvílí se Rosa alespoň na chvíli ztratila také včera. Nechala oslavovaného střeleckého krále Eduarda Plischka na parketu s dámami ze společnosti, nadechovala se čerstvého vzduchu a užívala si svérázný Zuzanin zpěv doprovázený drnkavými zvuky niněry. Nástroje, který prý kdysi patřil na královské dvory, ne do rukou žebraček. Do otevřeného okna dolehlo klapnutí dveří z kadeřnické provozovny naproti a Rosa instinktivně uskočila. Ještě aby ji ten ulíznutý panák obchodující s galanterií viděl, jak se v pokročilém dopoledni opírá o okno a civí do ztracena. Velkoobchodníku Hodrovi odpovídala na pozdrav, ale bližší kontakt udržovala pouze s jeho manželkou. Tu považovala za tvrdou a vypočítavou, ale pracovitou ženskou, která má jedinou, zato obrovskou slabost v podobě svých dvou dcer. Toho se snažila využít ve svůj prospěch. Sehnala a zrealizovala všechno, co si paní velkoobchodníková a především její dcery vymyslely. A co její manžel bez mrknutí oka zaplatil, jen když to bylo alespoň z Vídně, lépe však z Berlína. Možná proto se tak rychle zachytil drápkem v kadeřnickém salonu Victor, jehož majitel rovněž hrál výrazně na berlínskou strunu. Ani Otylce neuniklo, jaká marnivost zachvátila v poslední době přísného velkoobchodníka Hodra. Alespoň dvakrát do týdne překročil práh luxusní provozovny. A když ji opouštěl, táhla se za ním vůně jak za holkou od madam Mayrové. Neopomněla dodat prostořeká hospodyně, když byly s Rosou bezpečně samy, daleko z doslechu jakýchkoliv nepovolaných uší.

II. kapitola

Četník působil na komisariátu finanční stráže poněkud nepatřičně, navzdory tomu, že všichni přítomní byli v uniformách, stejně jako on. Se zprávou o bedně plné koženého zboží, ke které se nikdo nehlásil, se však dostal nejkratší možnou cestou rovnou ke komisaři Plischkovi. A s potvrzeným protokolem o nahlášeném podezřelém zboží zase neobyčejně rychle ven. Komisař finanční stráže si nekomplikoval život konceptem a vlastnoručně sepsal příslušný elaborát bez jediného škrtu ve dvou vyhotoveních dřív, než by se dočkal mrzutého úředního písaře. V duchu musel připustit, že mu četnická všímavost radost neudělala. Podobné věci by měli zaregistrovat jeho muži.

„Vrchní dohlížitel Sperling,“ zavolal do otevřených dveří vedlejší kanceláře ihned po odchodu četníka.

Vstoupil vysoký ramenatý muž v pečlivě upravené uniformě, pod kterou se mu nenápadně začínalo rýsovat vystouplé břicho zdůrazněné opaskem přes kabát uniformy. Což bylo sice podle předpisu, ale právě jeho postavě to příliš nelichotilo.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

I. kapitola

II. kapitola