Anna Strnadová

Prodloužená sonáta života Boženy Němcové

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Anna Strnadová, 2020

Cover photo © ČTK (Josef Vojtěch Hellich, obraz Boženy Němcové), 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9249-3 (epub)

ISBN 978-80-243-9250-9 (mobi)

Dětské střevíčky

pohozené v koutě.

Barevné jiřiny s pečetí podzimu

soupeří s tvou krásou.

Protančená noc

sebrala zbytek naděje.

K nebi se vznáší tichý šelest.

Drsná panovačnost přiskřípla touhu

a šlápla do jarních snů.

Chléb náš vezdejší okoral,

už není.

Dětská ruka se nedopláče.

Milenci záplatují duši

a rozplynou se daleko od tebe.

Barunka, Betty, Božena.

Láska nedosáhla vrcholu,

bolestí smrti je sražena.

Ach, moje krásko, ztracená…

Kapitola 1

Dvacátého prvního ledna osmnáct set šedesát dva. Dvojka, magické číslo spjaté i s jejím narozením. Je toto datum pravdivé, nebo je všechno jinak?

Venku panuje velký mráz, přesto se dostavily davy lidí. Nad hlavami se nesou zpěvy spolku Hlahol. Rakev provází skupina mladých studentů a dívek s věnci a trikolórami, v rukou rozžaté svíce. Němec s dětmi kráčí první v řadě, za nimi jsou seřazeny významné osobnosti společenského života. Paní Riegrová, kněžna Thurn-Taxisová, hraběnka Kounicová a – Karolina Světlá. Žárlivě střežila její slávu, dnes je vše jinak. V tváři hluboký smutek. Clam Martinic poslal kočár. Pocta, úcta, kdo ví, jaké pouto ho váže k této ženě. Stmívá se, průvod přichází na Vyšehrad, kde vykropil kanovník Štulc hrob. Scenérie, jakou by nevytvořilo leckteré jeviště. Mlčky, ponořeni do tmy, se lidé posouvají ve světle planoucích svící k místu posledního odpočinku. Jak krásně se poslouchají slova chvály věnovaná Boženě Němcové, na jejíž rakev položila věnec Karolína Světlá.

Posadí se na posteli. Zvláštní sen, dívat se na svůj pohřeb. Krásný a zároveň… Sáhne na ni smrt. Zachvěje se, otře si čelo, jako by odháněla nepěkné myšlenky. Nedávno byla ještě v Litomyšli, dnes se dívá z okna na pražskou dlažbu. Josef ji přivezl. Na stole chladne jídlo poslané spolkem dam, slitovaly se nad její bídou. Neví, ze které rodiny ho dnes přinesli. Nakladatel Augusta jí nezaplatil, čím uhradil Josef dluh za ubytování? Skryté peníze z jeho penze. Ona doplácí víc než polovinu na nájem. Děti vyháněl, ji chce taky. Koncem listopadu se smiloval, bylo jí hodně špatně.

Všechno je od nervů, kdyby měla trochu klidu. Pořád se třese, s jakou přijde. Křik a výčitky.

Odklopí pokličku, nalije si trochu polévky a přistrčí ji na kamna. Z hladu jí kručí v břiše, necítí bolest, včera se s ní prala celé odpoledne. Roztřesena zimou přiloží další poleno a lžící zaloví v kastrolku. Teplé jídlo ji zahřívá, odkryje druhou misku, uloupne si kousek masa, už dlouho nechutnalo jako dnes. I s bramborem ho ohřeje. Čtyři lžíce, víc to nejde. Zbytek schová na večeři.

Stmívá se. Josef není pořád doma, asi zase zapíjí někde svůj smutek a zlobu z nevydařeného manželství. Jen co dostane peníze od Augusty, odstěhuje se od něho. Pokořování bylo dost, dětem už to napsala a všechny jsou na její straně. Samy zažily chvilky, kdy nevěděly, jestli nebudou nocovat někde na ulici. Lehne si, přikryje se dekou a čeká, až hřmotem drsných holínek oznámí svůj příchod.

Probuzení do studeného rána. Na sklech cukrové květy. Mráz nanesl silnou vrstvu a hýří exotickými kresbami. Oknem táhne, dřevěné rámy špatně doléhají. Josefovo chrápání z vedlejšího pokoje. Nedočkala se ho do deseti. Včerejší jídlo ji posilnilo, bolest zeslábla. Zatopila, umyla se v ledové vodě. Skoro se jí zdálo, že ve džberu s vodou zachřestil ledový škraloup. Jako v dětství u řeky, když skočili do dubnové vody. Zajíknutí, sotva dechu popadáš. Ledové jehličky v lýtkách, něco krásného, co pociťuješ jen v dráždivém plácnutí do mrazivé vody. Zatajený dech a úprk domů do tepla. „Barunko, chceš se nachladit?“

Teplo. Tolikrát skloňované slovo. Teplo na slunci, teplo u maminky, teplo v náruči. Čí náruči? Jen chvilková vidina. Ani jí se nepodařilo vytvořit klidný domov. Zakrýt hádky a skrýt děti před zlobou. Ponesou si ji životem, zůstane v nich ukryta. Budou ji předávat dál, nebo si přisvojily něco z jejích snů? Ty nejsou tak tragické, její život je na tom hůř. Až moc jí záleželo na tom, aby vykreslila příběhy se šťastným koncem, plným lásky. Hledá ji, pořád. Srdce roztoužené, tolikrát pokořené drsným slovem a hrubostí od muže, vášní a pohrdáním od milenců.

Za dveřmi šouravé kroky. Němec, v rozhalené košili a pantoflích, dopíná knoflíčky kalhot. „Už jsi vstala? Aspoň to kafe jsi mohla uvařit.“ Hrne se ke stolu. Zapomněl pozdravit.

Pěkná slova v nedohlednu. Mávnutí proutkem. Spíš seknutí.

„Nevěděla jsem, kdy vstaneš, přišel jsi pozdě.“ Nalévá vodu do konvice a staví ji na kamna. Venku poletují vločky. Za okny i v ní sněží. Drobně, ale vytrvale. Zasyčí to a zhasne. Mráz se tlačí všemi kouty a ji málem opařila pára stoupající z plechové trubičky od konvice. Necítí nic. Z kredence vyndává chleba. Mlčky ho položí na stůl, chce odejít. Musí odejít. Dnes ještě ne, ale brzy z jeho života. Chytne ji za ruku a přitáhne ke stolu.

Pocit se dere na povrch. Jeho příjezd do Ratibořic, Němcovo dvoření pocítila poprvé, když se loučil. Stisk tvrdé ruky. Ani tehdy to nebylo jemné pohlazení, ale panovačné přikázání. Ber mě na vědomí, vybojuji si tě. Zachvění. Sílu a hrubost ne. „Maminko, já ho nechci.“

„V Litomyšli jsem všechno uhradil. Byly to moje peníze. Včera přinesli od Staňků kromě jídla také nějaké zlatky. Vzal jsem si z toho, cos mi dlužila, i ubytování jsem vyrovnal. Část jsem dal na zaplacení bytu. Polovinu jsem přiložil z penze. Ostatní máš schovaný v hrníčku na polici.“ Ani se na ni nepodívá. Není to stud. Takhle to má podle něho být.

Chvilku věřila, že se v něm pohnul třeba zbytek citu. Ne. Důležité je mít jen to své. Kvůli penězům se tolikrát hádali. Jí neplatili a on je marnotratně propíjel. Ještě mu to neřekne, ale brzy napíše Augustovi, cítí se lépe, musí pro něho připravit další sebrané spisy k tisku. Najednou se jí snaží pomoci bohaté rodiny, zůstali i věrní Palačtí, Riegrovi, Náprstek. Poprosí je, aby se u Augusty přimluvili. Nemůže být pořád někomu na obtíž a dlužnicí. Potom se odstěhuje. Dora slíbila, že najde byt a pomůže s balením. Neopustí Prahu, jen půjdou někam, aby nemusela Němce potkávat. Neodpoví mu, nezajímá ji, kolik peněz zůstalo. Musí sehnat obálku a papír. Zavře se v ložnici, kde se netopí a kam teplo sálá jen otevřenými dveřmi. Dnes je pevně přitáhne. Sundá šaty a přikryje se peřinou. Až Němec odejde, napíše dopis. Trvá to celé dopoledne. Vytratil se kamsi na oběd. Ani se nestará, jestli má co jíst. Sedne si k chladnoucím kamnům, přihodí poleno. Nenajde ani papír, ani inkoust. Sáhne do hrníčku s penězi. Deset zlatých a nějaké drobné. Nečekala, že zůstalo ještě tolik. Zastaví se u pekaře, v krámě pro papír a něco k jídlu. Odpoledne přijde Dora, pošle ji k ševci s botami, snad se dají ještě spravit. Vyruší ji klinkavý zvonek. Přinesený oběd od pražských dobrodinců. Sáhne pro drobný krejcar.

Poslíček zakroutí hlavou. „Nesmím si nic vzít, už jsem dostal zaplaceno. Ať vám to chutná.“ Familiárně se zasměje a zmizí, jako by ho honili. Bojí se, že neodolá pokušení byť i malého peníze.

Dora se vrací z hodiny francouzštiny. Zachumlaná do tenkého kabátku schovává zimomřivě ruce ve vytahaných rukávech starého svetru. V předsíni narazí na šňůru s prádlem. Mrazivý vzduch oškrobil prostěradla a povlaky do tvrdých desek, ozdobených malými rampouchy ze špatně vyždímaného povlečení a nastříhaných hadrů. Vlažná kamna nedodávají kuchyni příliš tepla, chvílemi ucítí závan svěžího vzduchu, který sem proniká zvenku.

„Mami, máš ležet. Taková zima a ty pereš.“ Položí knížky na stůl a skloní se k matce.

„Dnes je mi, Bohdanko, nějak lépe. Využila jsem toho, ale zmohlo mě to, skoro jsem myslela, že to budeš muset dodělat.“ Unaveným pohledem sklouzne po tváři dcery.

„Co ti říkal doktor Podlipský, máš hodně jíst a odpočívat.“

„V hrnci zbylo od oběda, najez se, já už nebudu.“ Dívá se na děvče, jak s chutí polyká zbytek oběda. Taky měla takový apetit. Na Domažlicku dostávala od selek studené mléko s chlebem. Smetana vystupovala na povrch a dělala krásné vousy kolem rtů. Malý Jarouš nechával mléko schválně natéct na pusu a pyšnil se bílým knírem. Hliněné krajáče stojí pořád stejně ve statku a děti do nich tajně noří prsty. Stačí natřít na suchý chleba. Ještě lepší je vychutnat samotnou chuť nestlučeného másla.

Pryč se vzpomínkou. Už je to dávno.

„Potřebuju podbít boty, měla bys zajít k ševci a nazpátek se zastav u pekaře a mlíkařky. Nevím, kdy přijde táta. Stejně už s námi nepočítá.“ Vyndává peníze a odpočítává na nákup. „Chybí mi papír a inkoust, ale to počká. Až budu mít střevíce, zajdu si sama.“

Jen ať mě nepošle někam s prosíkem o peníze, myslí si Dora a je ráda, že tentokrát může schovat v kapse drobné na zaplacení.

„Na bydlení ses nikde neptala, že?“

„Nemáme na nájem, až ti něco zbude, odstěhuju se s tebou.“

Peníze. Neskutečně rychle se rozkutálejí v domácnosti, kde se kupuje jen to nejdůležitější, kde dochází oblečení, prádlo, s topením se musí šetřit, čekat a prosit, která rodina se smiluje. Není nic více ponižující než zaklepat u dveří podruhé, když první dluh nebyl zaplacen. Posílá Doru, hádají se kvůli tomu, ani ona nechce žebrat. Tak tomu říká, rudá studem přijímá a zaříkává se, že už příště nepůjde. Kdyby ale bylo co jíst. Dřevo nevytopí místnost, na vlhkých zdech vykvétá plíseň. Roste jim před očima, napadá nábytek, za chvíli bude postel dobrá jen ke spálení.

Dora odešla. Němcová přihodí ještě jedno polínko, aby v kamnech nevyhaslo. Moc jich nezbývá, v hrníčku se tenčí zásoba peněz. Nikdy se nenaučila s nimi pořádně hospodařit, od Němce slyší výtky pořád. Augusta ji může zachránit. Nachystá své povídky k soubornému vydání. Babička vyšla na tak špatném papíře, snad si s Pohorskou vesnicí dají víc záležet. Zase plno předsevzetí. Zdraví by mělo vydržet, to by se mi to psalo. Ale nový lék pomáhá. Krvácení se skoro zastavilo. Kdyby dnes neprala… Potřebuje však čisté věci a Dora táhne celou domácnost sama. Stará se jen o ni, nikam nechodí ani kamarádky nemá. Uteče jí, až dokončí své vzdělání. Zaplavuje ji lítost. Nechce na to myslet, zůstane sama. Přátel má teď málo, a navíc jim dluží.

Zahlédne svůj obličej v zrcadle. Z tváře ztrhané nemocí se na ni dívají smutné oči. Aspoň chvíli by chtěla proměnit na čas jiřinkového plesu. Tehdy byla královnou. Jiskřivý pohled, tělo napnuté touhou. Tančit, tančit, celou noc. Josef se usmívá. Má tak mladou a krásnou ženu. Všichni mu ji v sále závidí. Nevadí, že na něho tanec nevybude. Valčík, ještě jeden. Muži se předhánějí. „Pánové, jsem už zadaná, příště, až příště.“ A ráno přichází strašně brzy.

Královno, střevíčky prošlapeš, nemáš na nové.

Střevíce. Jestlipak je Dorka nezapomněla dát opravit? Zítra musí pro papír a inkoust. Dopis Augustovi. Ne, nejdříve k Riegrům nebo Palackému, aby se přimluvili. Kdy přestane tohle věčné prošení?

Počká na opravené boty, příští týden se vypraví požádat. U Palackých ji vždycky přátelsky přijali, dovedou potěšit a darovat věci tak, aby se nemusela stydět. Škoda, že už Palackého Terezka nežije, záviděla jí jejich harmonické manželství. Tam nemocnou hýčkali, zato ona je jen přítěží pro dceru. Dora všechno odnese, i její mrzutou náladu.

Nemoci jsou prokletí její rodiny. Hynkova smrt. Všechnu naději do něho vkládala, určitě by se uchytil úspěšně ve společnosti. Nejnadanější žák první české reálky. Tehdy ho lehkomyslně nechala jen v péči Lambla a odjela do Uher. Jako by ji přesvědčení, že je v dobrých rukou lékaře, ukolébalo, a ani nepomyslela, že by se mohlo stát něco hrozného. Když umírá dítě, zbortí se matce svět. Stejné neštěstí prožila Johana Rottová, a přeci je smrt dětí nesblížila. Morálka je oddělila? Ona ji neumí povýšit nad milostné opojení. Její vášnivá povaha se tomu vzpírá. Nejde potlačit cit, když je ho plná a naráží na drsná slova a jednání Němce. Propadla tomu a děti byly někdy svědky jejího selhání. Desetileté děvčátko dovede pochopit neznámé věci. Zvědavé a odsuzující pohledy, něčemu dráždivému a tajemnému se snaží porozumět. Krásná žena a holčička se zavázaným krkem plným hnisavých krtic. Bolestivé léčení, ale matka myslí na něco úplně jiného. Společenský život, milenci, klevety, peníze.

Musí uživit celou rodinu, spadá do víru, který ji nevyhodí na povrch, ale stahuje dolů. Společnost odsuzuje její jednání, zapšklé dámy, moralistky. Neodvážily by se dát najevo svou lásku k jinému muži. Zapřou se a dožívají nešťastné ve jhu starosvětského manželství. Doba to nedovolí, církev s tím nesouhlasí, mravní pobouření vytváří bariéru, která všechno rozdrtí. Vláčejí ji špínou, přiživují se na jejích poklescích a pohoršují se. Vlastenecká společnost prořídla. Neskloní hlavu. Nestojí o přízeň nikoho. Ohodnoťte moji práci, ať nemusím pořád poníženě děkovat za milodary.

„Pan Palacký není doma,“ hlásí služka a trochu nevěřícně se usmívá.

„A vrátí se kdy?“ nedá se Němcová odbýt.

„Čekáme ho každou chvíli…“ Klapot koňských kopyt přeruší odpověď. Před stavením zastaví drožka a vzpřímená postava muže se objeví na chodníku. Tmavý kabát a klobouk na hlavě mu přidávají na důstojnosti. Bílý vysoko zvednutý límec, podvázaný černou stuhou, vykukuje z kabátu.

„Paní Němcová,“ hrne se k ní a napřahuje zdvořile ruku.

S takovými přivítáními se setkává zřídka.

„Jdu za vámi s prosbou.“ Přehlédne úšklebek služky a chce pokračovat.

„Nebudeme to řešit na ulici…,“ naznačí Palacký směrem ke dveřím.

„Máme prostřeno, počkáme s obědem?“ obrací se děvče směrem k oběma.

„Přidejte ještě jeden příbor. Zdržíte se chvíli, že,“ zadívá se na spisovatelku. Zarazí ho bledý obličej, ze kterého vystupují její krásné tmavé oči. Tolik mužů okouzlily, dnes žádná radost, jen nekonečná únava a smutek.

„Nechci vás rušit, špatně jsem si vybrala čas a také jsem se zdržela v krámě.“

Palacký jí pomáhá z kabátu. Odřené rukávy a lemování kolem kapes, kožešinka částečně vypelichaná, žalostné oblečení této nedoceněné spisovatelky. A boty promočené sněhem. Vidí na nich záplaty od ševce, spíše střevíce na jaro než do téhle zimy. Zamítavě zakroutí hlavou. „Žádné zdržování, jsem rád, když mě navštíví někdo, s kým si můžu popovídat o společenském dění.“

„To jste na špatné adrese, delší dobu jsem byla nemocná, proto jdu za vámi.“

„Nejdříve poobědváme, ne? Nic nám neuteče.“

Sleduje služku, která klade na stůl další příbor a vzápětí přináší mísu s polévkou. Nevnímá lesklý biedermeierový nábytek, lehké záclonky, stažené pozlacenou růžicí, sekretář plný porcelánu a stolního skla. Tahle krása ji neohromí, setkala se s ní už na zámku u kněžny Zaháňské. Jen se lehce dotkne rukou květovaného povlaku čalouněné židle, jako by chtěla pohladit místo, které ji bude chvíli zahřívat.

„Bětko, doneste teplé trepky paní Němcové a dejte jí sušit boty, ať se nám zase nenachladí.“ Nesmlouvavě ji přinutí, aby se vyzula, i když vidí, jak je jí to nepříjemné. Němcová polyká pomalu horkou tekutinu, klade si na talíř kousek masa a brambory, ze kterých se voňavě kouří. Teplá pára vytváří nad talířem lehkou spirálu připomínající kadeř dívčích vlasů. Natáhne nad ni ruku, třeba ji trochu ohřeje. Ale teplo už se v ní začíná rozlévat. Palacký ho ještě zesílí sladkou kořalkou. Kachlová kamna sálají do celé místnosti. Bětka pochopila a mrzí ji, jak ohodnotila návštěvnici. Je jisté, že půjde odpoledne k ševci zadat šití nových bot.

Chvíli se baví o událostech, které trápí Palackého.

„Chystám sérii článků, rád bych vyjádřil vlastní politickou koncepci. Nevím, jak dlouho budu vykonávat úlohu poslance v českém sněmu. Ale musím vyjádřit zklamání nad postavením národů. S absolutismem Rakouska se těžko bojuje.“

Zachytí účastný pohled Němcové. „Vy jste taky bojovnice, vážím si vašeho odhodlání veřejně vystoupit a nebát se vyjádřit nebezpečné myšlenky.“

Zakroutí hlavou. „Moje bojovnost je hodně potlučena. Přišla jsem za vámi s prosbou o přímluvu u Augusty, aby mi vydal sebrané spisy.“

„Vždyť vám to slíbil.“

„Byla jsem hodně nemocná, horečky, bolesti. Nemohla jsem se soustředit. Teď už se cítím lépe. Trochu mi pomohly peníze a dary bohatých dam, ale chápete, dlužím každému, na koho se podívám. I vám.“ Vztáhne k němu ruku, když zareaguje nesouhlasně. „Nechtěla bych takhle pokračovat. Mohu vám říct i něco, co by společnost neměla slyšet. Němec mi pořád vyhrožuje rozvodem, dokonce mě i Jaroslava vyhodil z domu. Nezáleží mu na vzdělání dětí.“ Obličej jí zrudne rozčilením. „Ráda bych se osamostatnila. Teď už jsem jen s Dorou, nemůžu bydlet s mužem, který mi nedovolí psát. Když jsem si opisovala své pohádky, roztrhal mi je. Někdy je to u nás hodně divoké.“ Celá se schoulí do sebe.

„Dora to chudinka trpí všechno se mnou. Stará se o mě a já jsem někdy nervózní a dělám si z ní služku. Potřebuju mít peníze, které bych si sama vydělala, nemůžu pořád žebrat, strašně mě to ponižuje. Ani nevíte, jak se stydím… Ti bohatší se na mě složí a nečekají, že jim něco vrátím, ale jídlo a nájem mě stojí hodně peněz. Dochází nám dřevo, budu potřebovat koupit alespoň na dva měsíce, potom už se to dá snad vydržet. A Němcovi,“ zašeptá, aby to snad ani Palacký neslyšel, „musím platit polovinu bytu a všechny výdaje na děti.“ Zmlkne, ponořená do svého pokoření a beznaděje. Její protějšek chvíli nereaguje, hledá slova. Jak odpovědět téhle citlivé ženě, aby ji nezranil ještě víc?

„Augustovi napíšu brzy, možná ještě dnes. Myslel jsem, že jste práci dokončila a on zaplatil.“ Odmlčí se. „Jen bych vám chtěl říct, abyste se vůči nám necítila dlužnicí. Taky jsem na tom nebyl v mládí nejlépe, měl jsem štěstí, že jsem se přiženil do bohaté rodiny a byl finančně zajištěn. Proto si vážím vašeho díla, které jste napsala za takových podmínek. Mě klevety nějakých paniček neovlivní. Závist plodí jen špatné myšlenky.“ Rozhorlí se. „Vás jednou ocení, tím jsem si jistý. A teď už nesmutněte, nemoc duše je horší nežli těla.“ Nalije druhou skleničku a povzbudivě ji pozvedne. Zdrží ji ještě další dvě hodiny, aby jí uschly střevíce.

Zavolají drožku, zamotají ji do deky a služka jí vtiskne do ruky výslužku.

„Nebojte se, u Augusty všechno zařídím,“ loučí se přátelsky.

Za týden přináší poslíček Němcové nový teplý kabát a vysoké kotníčkové boty na zimu. Pro Doru kabátek do pasu, lemovaný kožešinou. Odpoledne zastaví na dvoře vozka s fůrou naštípaných polen. I poskládání mu někdo zaplatil. Tak se ohřívala u Palackých a bude moci vytopit byt s děravými okny, jak je nazývá Dora, až do května. Dárce se nepřihlásil. Nemusí tušit, ví. Vezme dopisní papír a škobrtavě děkuje. Někdo pro ni napsal pohádku. Prodloužená radost. Při návratu z francouzštiny hlásí Dora jásavě, že Hanušovi vyrovnali účty za všechny další kurzy.

V Praze 8. března 1862

Vážený pane Augusto,

obracím se na Vás s prosbou, která se týká paní Němcové. Ráda by Vám osobně napsala, ale nemá již odvahu, poněvadž jste se posledně rozešli ne příliš přátelsky. Neschopnost pracovat způsobila, jak sám dobře víte, její nemoc. Cítí se již mnohem lépe, včera byla u nás na návštěvě a prosila mě, abych se za ni přimluvil. Ráda by s Vámi dokončila vydávání svých spisů. Podařilo se Vám vydat zatím jen Babičku. Viděl jsem tuto knihu a i mě bolelo, na jakém papíře byla předložena čtenáři. Chtěl bych Vás požádat o laskavost, abyste smlouvu obnovil a zároveň aby další knihy vyšly na lepším papíře a bez chyb. Možná byste se za takovou knihu v budoucnu styděl.

Nabídl jste posledně paní Němcové 20 zl. za arch nového tisku a 10 zl. za věci potištěné hned po jejich vydání. Prosím Vás, abyste částku zdvojnásobil, rozdíl samozřejmě doplatím, ale nikdo se o tom nesmí dovědět. Paní Němcová si udělá sama korekturu, jak jste se již posledně dohodli. Pokud by souhlasila a měla dostatek sil, nabídněte jí i korektury dalších děl, které u Vás vydáváte. Potřebuje finanční zajištění.

Věřím, že vyslyšíte moji prosbu a odpovíte paní Němcové kladně. Většina z nás ví, a Vy mezi ně určitě patříte také, že se mezi námi objevila velká spisovatelka a že její dílo překoná toto století.

S úctou

František Palacký

Augusta přistoupil na podmínky Františka Palackého, neodvažuje se nevyhovět člověku s tak vysokým společenským kreditem.

Němcová drží v ruce Augustův list a v očích jí po dlouhé době zasvitnou jiskřičky naděje. V místnosti je teplo, naštípané třísky chytly. Přiloží tři polena, zavře dvířka a chvíli se dívá do žlutých plamenů.

Svatojánské ohně.

Na venkově se setkala s touto tradicí, psala o tom v Chýši pod horami. A v Babičce. Na Slovensku ji také přinutili přeskočit plamen. Drží se čísi ruky a letí. Je třeba se odrazit, skrčit se a vznést. Nad hlavou černé nebe, jiskry ze dřeva, pocit volnosti. Kéž by byla svobodná jako dívky, které skáčou s tím, koho mají rády! Nádherný zvyk, nebezpečný, musíš mít pořádnou odvahu.

A ještě házení věnečků. Chlapci je vymršťují přes oheň, když chytí děvče všechny tři, je jeho. Výskot. Mládí. Naivní naděje. Skrývaná nedočkavost v kradmých pohledech. Tohle nikdy se svým mužem nezažila, žádný žár a oči plné plamínků. Vyhaslé smutky. Přinese inkoust a dává se do práce.

Kapitola 2

Domem se táhne dusno. Němec nemůže skousnout, že zaplatila dřevo, když jí zbylo tak málo peněz. Měl je v ruce, přepočítával je a poctivě z nich oddělil na vyrovnání jejích výdajů. V obou pokojích je teplo, Němcová se může přesunout do ložnice a psát. Rozčílí se, nemá ji po ruce, když přijde. Vyhřátá místnost navodí jinou atmosféru, má si hledat záminku? Musí jí dát najevo, že je pořád na něm závislá. Žije z almužny, vlastenci ji teď nějak moc podporují. Přivedl ji k nim a jako bumerang se všechno obrátilo, žárlí na ně. Určitě dostala peníze od Riegrů, Palackého nebo Hanušů.

Sám nemá čisté svědomí, pomlouval ji v hospodě, teď se mu smějí za zády, někteří se proti němu postavili. Včera večer ho napadla skupina studentů, pustili se do něho.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Kapitola 1

Kapitola 2