Jana Benková

Slunečnice

Originální název: Slnečnica

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jana Benková, 2014

Translation © Olga Dobríková, 2020

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9241-7 (epub)

ISBN 978-80-243-9242-4 (mobi)

Všechna jména postav a firem v tomto příběhu jsou vymyšlená a nemají žádnou souvislost se skutečností.

1. kapitola

„Tak tady to máš, vypij to,“ podala jsem jí šálek a odložila modrou rychlovarnou konvici. Byla už natolik zanesená vodním kamenem, že se divím, že se tam ještě vůbec vešla nějaká voda.

Ani se nehnula. Jen ležela a chytala se za čelo. „Já to nepřežiju, bolí mě celé tělo!“

„Tak vypij ten zázvor, Katuš.“

„Smrdí mi to.“

„Vypij to, nebo to do tebe naliju násilím!“

„Nic nechci. Ani léky mi nezabraly, ležím tady zesláblá jako vadnoucí pampeliška. Výsledek léčení za dva dny – čistá nula!“

„Právě proto to hned vypij.“

„Nechci.“

„Kateřino! Stojím tady nad tebou už deset minut!“ Poté, co jsem zvýšila hlas, se jako na povel posadila, narovnala záda a vzala si ode mě šálek, ze kterého se kouřilo. Opatrně si namočila rty. „Fuj! Nechci to pít! Je to hnusné!“

„Okamžitě to vypij, nemám na tebe celý den,“ koukla jsem na hodinky. „Holky, a tu konev si vyčistěte, jak to tady žijete, proboha?“ rozhlédla jsem se po jejím pokoji na koleji.

Podruhé si namočila rty. „Ježíši, to je hořké! A horké! Mončo, ty jsi mě opařila! Zevnitř!“

„Ani sis neupila, tak nekecej! Dej to sem, naliju ti to do krku.“

„To určitě!“ vyjekla. „Můj krk! Škrábe mě jako ďas! Jsi bezcitná!“

„Ale aspoň se chovám jako dospělá! Pij!“

Polkla a zamračila se. „Otřesné! Horké jako plamen! Ještě víc mi to rozpálilo hlavu a ten oheň mi tlačí oči až nad hlavu jako tykadla!“ naříkala.

Nechybělo moc a začala bych se chytat za hlavu už i já.

„Neplácej nesmysly! A hoď sebou, vypij to a vklouzneš pod teplou peřinu. Zítra budeš jako rybička!“

„Pod peřinu, pod peřinu,“ remcala Katka. „Podstatně raději bych si užívala klouzání po nějakém sexy zpoceném mužském těle…,“ křivila naštvaně rty. „Namísto toho jsem se zpotila jako slon. Tady máš. Je to hnusné,“ podala mi ještě napůl plný šálek.

„Měla bys to vypít všechno.“

„Zkus to ty a užij si to. Je to tak odporné!“

„Dobře, madam, ustupuji, ale jen proto, že pospíchám do penzionu. Za půl hodiny mi začíná šichta a ani nevím, jak se tam z téhle tvojí koleje dopravím. Nechám ti ten čaj na stolku, dopij ho. Ale nezapomeň na to, dobře? Jestli tady nechceš takhle bezvládně ležet celý týden, musíš to zvládnout. Tak si vyber,“ šťouchla jsem do ní, aby si lehla, a přikryla ji peřinou až ke krku.

„Kdyby ti bylo hůř, zavolej mi.“ Něco zamumlala.

„Dobře?!“ zdůraznila jsem.

„Oukej.“

„Musím jet, Šípoška už určitě bude stát na recepci přímo pod hodinami jako vykřičník a stopovat mě jako pes.“

Děvčata, ačkoliv to na vás možná působilo dojmem, že jsem právě komunikovala s malým dítětem – tedy až na tu jednu narážku na chlapy, tohle byla moje budoucí spolubydlící.

2. kapitola

Ucítila jsem dobře známou vůni a hned jsem se cítila paralyzovaná. Myslím, že jsem tenkrát nebyla schopná ani mrkat.

Prošel kolem mého recepčního pultu s tenisovou raketou na rameni, v ruce měl tmavou sportovní tašku. Ani si mě nevšiml. Jeho kroky směřovaly rovnou do zahrady. Jasně, jde na kurt. Právě se dal ve dveřích s někým do řeči: „Jaká byla noc, kámo?“

„Orgie,“ hluboce si povzdechl ten druhý.

„U mě žádné orgie, ale jsem v pohodě. Jen pojď, dnes ti dám nakládačku,“ vyhrožoval a potom mi oba zmizeli z dosahu.

„Buch, buch, buch, někomu tady pořádně buší srdce,“ promluvil na mě sladkým hlasem Petr. „Celý barák se otřásá. Sklenice cinkají, talíře hrkají…“

Trhla jsem sebou. „Buší? A komu? Tobě?“ odsekla jsem a zbytečně si uhlazovala dokonale vyžehlený límec halenky. To je to tak vidět?

„No, mně asi sotva. Líbí se ti, že?“

„Kdo?“ hrála jsem dál.

„Nejsi tak dobrá herečka, jak sis možná myslela, a já nejsem slepec,“ zkonstatoval suše a důrazně poklepal na desku pultu. Podíval se směrem, kam před minutou odkráčel Šimon. „Jenže ten je jinde než my, milá moje.“

„Sklapni.“

„Rozčiluju tě? Takže jsem měl pravdu! Yes!“ významně se ušklíbl.

„Vůbec mě nerozčiluješ, pouze vyrušuješ.“

„Nemáš tady nával, nebo snad ano, ale jen já to nevidím?“ rozhlížel se po prázdné recepci.

„Domácí mi zase naložila hromadu práce.“

„Klasika. Že si to necháš líbit.“

Ťukala jsem do klávesnice počítače. „To mi říká skutečně ten pravý.“

„Jenže já jsem pouze výpomoc, ty jsi slečna recepční a to je rozdíl. Z tebe by si šaška fakt dělat nemusela.“

Pokrčila jsem rameny.

„Mám ti přinést z kuchyně něco sladkého na zub, Moniko?“

Jak přesně věděl, na co teď myslím a co potřebuju… Ale mlčela jsem a nadále jsem se tvářila, že něco naléhavě hledám v počítači. Cítil, že mi leze na nervy, a tak za chvíli odešel.

Měl pravdu. Bože, jak měl tenhle chlap pravdu!

To bylo tak. Po vysoké jsem hledala práci jako hotelová manažerka. Rozeslala jsem desítky žádostí do různých firem a hotelů, dokonce i tam, kde zrovna nikoho nehledali. Ale zpětnou vazbu jsem dostala jen ze dvou hotelů a tohoto penzionu. Na pohovorech v hotelích se nakonec ukázalo, že sice chtějí mladou holku, ale už s praxí – nevysvětlili mi však, kde ji mám k čertu vzít, když mi nikdo nedá příležitost. V tomto penzionu se na mě majitelé – manželský pár ve středních letech – jen podívali, domácí paní pokývala hlavou a nakonec promluvila: „Tak to s vámi tedy zkusíme, Moniko.“

Bylo to před víc než dvěma lety. Manželé Šípošovi, kteří vlastnili tento neveliký penzion a v jeho levém křídle bydleli i se svým synem Šimonem, mě přijali na recepci tohoto podniku, který se nacházel kousek od centra Bratislavy směrem k PKO. Stavení mělo jen osm pokojů pro hosty, ale navštěvovali ho opravdu zajímaví lidé. Velmi často i tváře známé z televizní obrazovky. Zpěváci, zpěvačky, herečky z Prahy, když tady měli koncerty nebo hostovali se svým divadelním představením. Ne že by se o ně v těch naleštěných hotelích v centru města nedokázali dostatečně luxusně postarat, ale sem chodili fajnšmekři, kteří toužili po komorní domácí pohodě, koláčích jako od babičky a kteří si vychutnávali speciální vína, na něž byl pan Šípoš skutečný expert.

Je mi šestadvacet, ale prý vypadám mladší, a tak se ke mně domácí paní Marta Šípošová i chová. Po prvních třech službách na recepci mi bylo jasné, že tady budu holkou pro všechno. Nevěnovala jsem se jen vítání hostů a jejich evidenci nebo plnění jejich přání. Vzhledem k tomu, že ráno jsem musela přicházet na sedmou a kuchař s pomocnicí chodili až kolem desáté, každá z nás, co jsme se po dvanáctihodinovkách střídaly na recepci, musela připravovat i snídaně. Několik jídel i nápojů a pečivo – vždy kompletně, aby si host mohl vybrat.

Nezřídka mě šéfová Marta poslala uklidit pokoje nebo vyčistit záchod po tlupě cizinců – víkendových návštěvníků Bratislavy, kteří se svalili do svých postelí sice až těsně nad ránem, ale místnosti po jejich odjezdu vypadaly tak, jakoby tam minimálně vybouchla bomba. Dvakrát nám v pokojích zlomili postele, jednou rozbili umyvadlo, utrhli koupelnové zrcadlo, a dokonce se stalo, že se po příchodu z nočního řádění v bratislavských ulicích vymočili na postele. Kdyby tehdy nepřišla uklízečka a Šípoška by na místo těchto událostí posílala mě, přísahám, že bych byla raději o hladu, než dál zůstávala tady. Ale když náhodou onemocněl jeden z našich pomocníků Petr nebo Igor, musela jsem se tahat i se zavazadly našich návštěvníků.

Takže jsem holkou pro všechno až dodnes. Mám však na výběr? A myslíte si, že jsem se nesnažila najít si něco jiného? Bez výsledku. Katka by řekla: čistá nula! Neměla jsem asi ty správné kontakty nebo vhodný přístup… Vystudovala jsem VŠE, ovládám angličtinu, němčinu a částečně mluvím i italsky, což vypadá jako vstupní brána k perfektnímu džobu, ale já takový nenašla. A pohazovat svou kaštanovou hřívou po kavárnách těch chladných prosklených obchodních maxi center, abych ulovila nějakého chlípného boháče, to se mi doopravdy nechtělo. Vždyť můj čas ještě přijde. Tahle práce mi zaplatila jen základní účty, takže jsem musela mít ještě další. Externě jsem psala reklamní články pro jednu cestovku. Tenkrát jsem si plánovala, že se budu snažit o to, aby mě tam vzali na plný úvazek a tenhle penzion potom s radostí opustím.

Nebo si konečně splním svůj sen… Když mám volno, vyrábím šperky a ozdoby pro kamarádky. Tedy zatím jen pro ně. Skleněné, kovové, šité, z křišťálové pryskyřice… Neprodávám je, pouze daruji, ale pokaždé udělají radost. Přemýšlela jsem, že si v budoucnosti otevřu internetový obchod s originálními kousky. Už jsem nosila v hlavě i název: Cetky – Hračky.

Jen kdyby tady nebyl tenhle sexy Šimon, který mě obíral o spánek jako teenagerku. Vzdychla jsem si. Proč se to muselo stát zrovna mně? Proč pokukuju po chlapovi, který ani neví, že existuju, a já jsem z něho celá naměkko? Vidíte, dokážu se na to podívat i racionálně, ale… Víte, jak to u nás děvčat chodí – hlava to chápe, srdce nikoliv. A potom to jen pořád dokola řeším, v noci nemůžu spát… A každý den znovu a znovu doufám, že jednou se to zlomí, on se mi podívá do očí a pochopí… Já vím, že to se stává jen ve filmech a při mém životním štěstí je něco takového přímo nemožné, ale my holky velice rády podléháme sladkým představám. A mně se to stalo teď a úplně mě to pohltilo. Dokonce jsem měla i takové chvíle totální nepříčetnosti, kdy jsem mu chtěla pod dveře jeho pokoje podstrčit dopis plný takových vyznání, že šikovní mexičtí tvůrci by z toho vytvořili i tři telenovely, každou o čtyřech stech dílech. A kdyby mě tehdy Katka hned pěkně za čerstva razantně neplácla po hlavě časopisem, už bych zřejmě měla za sebou tuhle aféru, o které by se v penzionu vyprávělo ještě dva roky…

No a Petr se dnes znovu tak strefil, že bych teď nejraději kousla do něčeho pořádně sladkého a velkého. Buchty, koláče, čehokoliv od našeho kuchaře Karla.

A dokonce to Petr přesně vystihl i v tom, že jsem dokonale paralyzovaná pokaždé, když syn Šípošových projde kolem mě. Šimon je tenista. Bude mu třicet a dříve hrál aktivně. Docela se mu dařilo, ale než stihl zaútočit na nejvyšší ligu světového tenisového žebříčku, přišel osudový pád na lyžovačce a… Vyvázl z toho sice podstatně lépe než ten nešťastník Schumacher, ale odneslo to jeho pravé koleno. Osudově. Teď trénoval děti prominentů a svůj sexappeal na náctiletých roštěnkách.

Nebyl to úplně klasický krasavec jako z módního časopisu. Jenže on měl v pohledu něco nebezpečného, divokého – tak sexy, že se mi z něho podlamovala kolena. A ty jeho věčně rozcuchané vlasy, které jsem měla chuť prohrábnout prsty… Moc toho nenamluvil, lépe řečeno, mě si vůbec nevšímal a sotva mě ráno pozdravil, když procházel přes recepci na snídani, ale vždyť říkám – víte, jak to je. Čertík se schovává v každé z nás. Vždycky nás nejvíc provokuje ten, kdo nám připadá nedosažitelný.

Tento většinou chladný fešák se však výrazně změnil, když přišel jeho klient, klientka nebo nějaká známost. Těch měl požehnaně. A téměř výhradně blondýnky. Všechny jako přes kopírák – ultra štíhlé, vysoké, zmalované až hrůza, s tenoučkýma nožičkama na jehlových podpatcích. Naplácaly a naházely toho na sebe tolik, kolik já neměla dohromady v celém pronajatém bytě. Jedné jediné věci měly ty slečny méně než já: kilogramů. Moje noční můra.

Nikdy předtím mi nepřekáželo, že mám plnější tvary než moje kamarádky. Máma mi říkávala, že chlapům se líbí, když mají ženskou za co chytit. A že nejsem tlustá, jen mám plnější tvary. No nevím. Miluji jídlo a je to na mně i vidět. Ještě před pár lety, když jsem končila výšku, jsem ručičku váhy ještě udržela na 65, ale to už dávno neplatí. Karel vaří příliš dobře, nebo já příliš ráda jím, a když mě potom týrá realita, konzumuji všechno, co mi přijde pod ruku, abych si obalila nervy cukrem. Tady – a pokračuju i doma. Jsem však přesvědčená, že je lepší být v pohodě než si každý večer doma měřit pas, jestli ještě splňuje míry barbín, nebo třeba ubrat i z toho jediného malinkatého rajčete, které bych si rozkrájela k snídani, obědu i večeři.

Petr mi říkává, že jsem kus ženské, ale co ten ví o velkém světě! Vždyť kila navíc – to je dnes hendikep číslo jedna! Neseženeš dobrou práci – a to byl asi právě ten můj případ, ani správné kámošky, a sexy chlapa už vůbec ne. Ačkoliv mám souměrný a prý po mamince hezký obličej s jemnými rysy. Jen fakt nevím, po kom mám ta až tak velkoryse rozházená kila, protože svého otce neznám a máma mi o něm nikdy nic neřekla.

Moje kila mi začala překážet až teď, když jsem si uvědomila, že tohle bude hlavní důvod, proč mě Šimon nevnímal, ani když jsme šli naproti sobě po chodbě, na které nikdo jiný nebyl.

Zamrkala jsem na obrazovku počítače, když zavrzaly dveře, a otočila jsem sek nim. Na recepčním pultě přede mnou přistál talířek s tvarohovým řezem.

„To abys neřekla,“ řekl tiše Petr a opět se vzdálil.

Petr je tady zaměstnaný jako pomocník se zavazadly a ubytováním hostů, vedle toho ještě studuje. Je o rok mladší než já. Má dva džoby. Dělá grafiku pro nějakou firmu a třikrát týdně dochází sem. Byl tady napřed jen na brigádě, ale myslím, že se mu líbím, a i proto se mu nechtělo odejít… Nakonec zůstal, ačkoliv tady určitě moc nevydělá. Střídá se s Igorem. A když nemá službu ani jeden z nich, respektive pokud šéfová pořádně nenaplánuje naše služby, tak už víte – v takovém případě za ně zaskakuje jedna z nás, recepčních.

Kolegyni Janu potkávám pouze tehdy, když se střídáme za pultem, ale Katku, která ještě bydlí na vysokoškolské koleji, vídám častěji. Staly se z nás kamarádky.

Vzala jsem do ruky vidličku a ochutnala kousek toho krásně naservírovaného zákusku… Na tři vteřiny jsem musela přivřít oči. Wow, ten náš Karel je skutečný bůh!

Zazvonil mi mobil.

„Katko!“

„Vážně to platí, Mončo? Můžu se nastěhovat?“

„Jasně, třeba i zítra. Už ti je lépe?“ Vzpomněla jsem si, jak předevčírem doslova umírala, a to chytla jen obyčejnou chřipku.

„Mnohem lépe! Díky, že jsi byla se mnou! Chovala jsem se moc odporně?“

„Tak středně.“

„Vyváděla jsem?“

„No, docela jo. A o půlnoci jsi mi ještě volala, že jestli umřeš, bude to moje vina, protože jsem ti uvařila jedovatý čaj, který ti roztahuje hlavu.“

Smála se. „Za to může ta horečka! Na nic si pořádně nevzpomínám… Ale jsme domluvené – zítra nepracuju a školu mám jen ráno. Tak super, můžu kolem poledne?“

„Jasně, budu na tebe čekat!“

Domluvily jsme se teprve nedávno. Měla jsem pronajatý malinkatý dvoupokoják za Štrkovcem. Před půldruhým rokem jsem se odstěhovala od mámy z našeho račianskeho bytečku, kde jsem vyrostla, a pronajala si byt od dobrých známých. Velmi výhodně – jen za náklady spojené s bydlením. Byla to opravdu šťastná náhoda, protože v hlavním městě už lidi nevědí, co by požadovali za pronájem jakékoliv chatičky. Tihle známí peníze až tak nepotřebovali, hodně cestovali a koupili si velký dům na Kolibě, takže byt jim byl k ničemu. Prodávat ho zatím nechtěli, a proto jim vyhovovalo, že se o něho někdo postará a pohlídá ho.

A mně splnili sen, konečně jsem se mohla trhnout od mámy a žít svůj vlastní život. Ten je však v Bratislavě pořádně drahý, sama bych bydlení a všechno ostatní finančně nezvládla, a tak jsem si našla spolubydlící Beatu. Před dvěma týdny však odjela za přítelem do zahraničí a přede mnou byla těžká otázka: Jak sama zaplatím všechny účty – a pokud se mi to podaří, co budu jíst?

K mámě jsem se vrátit nechtěla. Je to úžasný člověk, mám ji moc ráda, ale je tak přehnaně starostlivá… Možná i proto, že jsme byly vždycky na všechno jen dvě, tak mě také neustále úzkostlivě chránila. Jako teenagerku mě nikdy nikam nepustila s kamarádkami, ani na diskotéku, ani se spolužačkami do kina. O tom jsem mohla jenom snít a ze školy jsem musela jít vždycky rovnou domů. Dovedete si představit, že jsem byla terčem posměchu celé třídy a kamarádky jsem si udržovala jen těžce, protože jsem se s nimi vídala jen ve škole.

A když jsem chodila na vysokou školu, musela jsem jí vytisknout rozvrh a nalepit ho na ledničku, aby věděla, v kolik přijdu domů, a nemusela se o mě bát. Když jsem náhodou zůstala trčet ve větší dopravní zácpě a hrozilo, že přijdu domů později, musela jsem jí z autobusu volat, aby se nebála. Žila jsem v neustálém stresu, pod tlakem a chybělo mi soukromí. To na mně zanechalo dost hluboké stopy a velmi těžce jsem snášela jakékoliv komandování. Není divu, že jsem se při první příležitosti, která se mi naskytla, odstěhovala z domu.

Jenže vidina hledání spolubydlící osoby, cizího člověka, pohybujícího se v mojí blízkosti ještě i tam, kde chci mít pohodu, mě po odchodu Beaty děsila. Už jsem si na ni zvykla. A tak jsem se hluboce zamyslela a navrhla jsem Kateřině, která končila školu, jestli by – dokud z ní nebude seriózní ekonomka – nechtěla se mnou bydlet ona. Takže od zítřka opět ve dvojici!

„Nešla bys do kina, krásko?“ zastavil se u mě opět Petr.

„Dej mi pokoj.“

„Zákusek ti nechutnal?“ naklonil se, aby lépe viděl, jestli jsem ho už ochutnala, a odpověděl si za mě: „Ale ano! Skoro nic jsi mi nenechala!“

Plácla jsem ho po ruce, když se natahoval za zbytkem zákusku. „Ten je můj. Ale vím, neměla bych,“ poplácala jsem se po vyčnívajícím břichu.

„Jsi hezká taková, jaká jsi, tak nemudruj,“ zamumlal a vzápětí zmizel.

Příjemné. Akorát že by mě podstatně víc potěšilo, kdyby mi to řekl někdo jiný. Někdo sakramentsky konkrétní.

„Vy se vždycky tak krásně usmíváte, moje milá,“ zazubil se muž nižšího vzrůstu s vysokými lícními kostmi, který právě přicupital k mému pultu s robustní dámou v dlouhém béžovém plášti.

„Willkommen!“ vynořila se najednou odněkud zleva šéfová a vrhla se hostům kolem krku. „Rádi vás tady zase vidíme, Hannelore!“

Tento penzion navštěvovali ve velké většině stálí klienti a Hirschovi z Hannoveru byli jedněmi z nich. Jezdili sem třikrát ročně – cestou do Tater si vždycky udělali třídenní zastávku v Bratislavě právě u Šípošových.

Za nimi se objevil Petr se dvěma kufry, ale šéfová ho rukou odbyla, aby neotravoval a zařídil všechno, co je potřeba. Vzápětí byl pryč.

Podala jsem jim klíče od apartmánu. „Přeji vám příjemný pobyt,“ dodala jsem.

„A kdepak máme zavazadla?“ rozhlížela se Hirschová, protože během afektovaného objímání s mou šéfovou si zřejmě nestihla všimnout akčního Petra.

„Máte je už na pokoji, madam,“ řekla jsem jí.

Ale zjevně nebyla spokojená. „Tak rychle? Všechny kufry?“

„Ano, všechny.“ To jsme jí měli jeden vyndat a další snad nechat v autě?

„Určitě? Jste si jistá?“

„Samozřejmě.“

Make-up měla po dlouhé cestě mírně rozteklý, ale nehty dokonale upravené a nalakované. Její silný parfém určitě cítili i naši sousedé naproti až do svojí kuchyně. „Aha. I tu malou příruční tašku?“

„I tu.“

„Ale… Ale nezapomněli jste na růže, že ne?“ ujistila se a mírně se ke mně pootočila.

Je to tady. Ta by nepřežila snad ani minutu, aniž by někoho sekýrovala. Její muž zřejmě proto působil tak zakřiknutým dojmem, a dokonce se mi zdálo, že se každou další návštěvou u nás zmenšuje.

„Samozřejmě, v pokoji máte krásnou čerstvou kytici.“ Jeden z požadavků, který měla a na který jsme nesměli zapomenout.

„Červené, ano?“

Nemám tady nějakou sklenici s vodou, že bych jí ji šplouchla do toho tlustého ksichtu? „Jak jinak, pro vás výhradně červené. Tady máte klíče, prosím,“ posunula jsem je ještě blíž k nim, abych jim naznačila, že by tam nemuseli postávat do večera.

„A mohla bych dostat něco na osvěžení?“

„Máte to už připravené nahoře v ledničce,“ mrkla jsem na ni spiklenecky. Ať už jde do háje, fakt je otravná. Jednou dvakrát to vydržíte, ale když to dělá pravidelně… Vždyť proč by sem jezdila, kdyby tady nebyla spokojená, tak proč se zbytečně vyptává na věci, které jsou dávno jasné?

„Tak to je fajn,“ luskla prsty. Najednou se zamyslela a už se ke mně úplně otočila, v celé svojí šířce, takže jsem jí konečně viděla do očí. „Ale dala bych si něco… něco sladkého, jsem unavená po cestě.“

Klasika. Kdyby ta si nevymýšlela! Hirschovi měli různé firmy po celém Německu, sem si prý jezdí jen odpočinout, ale paní se zjevně nedokázala úplně uvolnit.

„Něco vám přinesu,“ zastavil se u nás Petr. „Dnes máme úžasný tvarohový koláč!“ Mrkl na ni a ta babizna se snad i trochu pousmála.

Konečně se Hirschovi vzdálili.

„Hannelore zase perlila, co?“

„Jako vždycky,“ ťukala jsem do počítače. „Jdi jí pro ten koláč, aby mi tady za minutu neječela do telefonu, že ho ještě nemá.“

„Naše Hannelore. Co bychom si bez ní počali?“

Petr měl pravdu. Byla to fúrie, kterou si každý hned napoprvé zapamatoval, ačkoliv se tady za rok vystřídalo docela dost hostů. Působila na mě trochu komicky, protože mi svou rozložitou postavou, ale i chováním velice připomínala macechu z filmové Popelky, chyběl jí už jen ten obrovský klobouk ve tvaru deštníku, ve kterém macecha jela na ples. Nosila vysoko vyčesané vlasy uhlové barvy jako černá vdova a to množství šperků na ní přímo zvonilo. Všude za ní v závěsu pobíhal její manžel jako takový poslušný pudlík. Pozoruhodná dvojice.

Když jsem osaměla, vyšel z kuchyně náš šéfkuchař Karel. „Proč sem jezdí tak často?“

„Komandovat, týrat, copak já vím…?“

„Jsou tak směšní,“ nadhodil.

„Mně tak taky připadají. Ale ten manžel je milý.“

„Vždyť co jiného mu taky zbývá? Ta ženská určitě vládne tvrdou rukou i doma,“ ušklíbl se.

„Když si to chlap nechá líbit, je potřeba mu to dopřát,“ vrátila jsem mu úsměv.

„A víte co? Nezdá se mi, že se jim chce z Hannoveru tahat se sem autem a potom ještě až do Tater. Tam stráví pár dní a zase fičí zpátky.“

„No, asi mají pro naše Tatry slabost.“

„Když mají blíž Alpy a úplně jinou úroveň služeb? Tomu nevěřím,“ kroutil hlavou.

„Z vás měl být policejní vyšetřovatel, pane šéfkuchaři.“

„Jsem jen dobrý pozorovatel a těchto lidí si všímám už déle. Jsou divní. Oba dva.“

„Ale vaši kuchyni milují!“

„A kdo ji nemiluje?“

Usmála jsem se, jedním očkem jsem zkontrolovala, jestli někdo nepřichází, a podala jsem mu zpod pultu prázdný talířek. „Bylo to božské, děkuji.“

Měli jsme totiž zákaz jíst jídlo z kuchyně bez dovolení, ale tenhle úžasný pan Karel věděl, že jeho zákuskům neodolám, tak mi téměř vždy nějaký odložil.

Kateřina se rozhlédla po obýváku a položila na zem poslední krabici se svými věcmi. „Tak, už bych tady měla mít všechno, postupně si to vybalím,“ řekla, vytáhla si výš padající tepláky a sedla si na krabici. „Budu spát tady, v obýváku?“ ukázala na gauč.

„Ne, Katuš, nemusíš, můžu tady spát já, je tady příjemně. Obvykle chodím spát později, aspoň tě nebudu rušit televizí. Gauč jde rozložit a je téměř nový, vyspím se na něm dorůžova.“

„Jak chceš, je mi to jedno, cokoliv je lepší než kolej – a tohle je parádička! Uděláme si tady takové dámské hnízdečko, to bude paráda!“

„Samá party!“ nadchla jsem se i já.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

1. kapitola

2. kapitola