Copyright © J. Kent Messum, 2013

Translation © Sonia Tobiášová, 2013

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu BAIT

přeložila Sonia Tobiášová

Redakční úprava Vlasta Kohoutová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2013

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-497-7 (ePub)

ISBN 978-80-7466-498-4 (mobi)

Prolog

PŘED ŠESTI MĚSÍCI.

Tick McCabe si byl jistý, že to dokáže. Břeh se zdál k zešílení na dosah. Zbývalo asi padesát metrů, a stále měl dost síly pokračovat, i přesto, co už musel vydržet. Což se nedalo říct o ostatních. Ti měli smůlu. Uplynulo už několik minut, co zaslechl poslední vodou přidušené výkřiky.

Co je mi po nich, pomyslel si. Aspoň toho zbude víc.

Vybral si na pláži velký kámen, zaměřil se na něj a krauloval k němu, jak nejrychleji dokázal. Přesto postupoval pomalu. Tělo sláblo, unavené paže ztěžka ukrajovaly vlny, nohy připomínaly zatuhlé nůžky a namáhané plíce hvízdavě vtahovaly vzduch. Chladná voda mu tlačila na ušní bubínky a sůl ho pálila v očích.

Ještě kousek. Mysli na odměnu.

Za zády zaslechl hlasitý smích. Pak houkání a jásot, které měly nahlodat jeho sebedůvěru. Mezi šploucháním a nádechy jasně slyšel všechny narážky, které teď vůbec nepotřeboval. Obrátil se na znak a zhluboka se nadechl, aby mohl vykřiknout: „Usmažte se v pekle, parchanti!“

Očekával příval urážek, ale halekání se neozývalo. Hlasy za ním podivně ztichly, jako by se uklidnily. Pak ale znovu propukly v jásot a do Ticka z boku něco prudce narazilo, až vykřikl a sklouzl pod hladinu. V jeho zorném poli se na moment objevila velká modravá skvrna s šedými pruhy. Pak ta věc zmizela. Tick vyděšeně šlapal vodu a rozhlížel se po vlnách. Tentokrát po něm jde ten velký. Tím si byl jistý.

„Kurva, kurva, kurva!“

To už byl třetí náraz, co ve vodě ucítil, mnohem drsnější a sebejistější než ty předchozí. A nejspíš poslední průzkumný. Jestli už ukojili zvědavost, určitě ho stáhnou dolů.

Už je tak blízko.

Začal kraulovat ještě zoufaleji. Potřeboval jen trochu víc času, možná jen dvě tři minuty, nic víc, jen tohle ze všech věcí by mu teď stačilo. Ihned pocítil hořkou ironii, protože měl celý život na všechno až příliš mnoho času. Ale teď, po posledních vysilujících dnech, jako by si ho jen půjčoval.

Ještě kousek.

Pokusil se zaměstnat si hlavu čímkoli, co by ho donutilo přestat myslet na to, co je s ním ve vodě. Zmatené vzpomínky a polopravdy ho na chvilku rozptýlily – tolik lítosti, tolik chyb. Kdyby si dal říct a občas zvolil boční cestu, místo aby prorážel hlavou zeď, kdyby nebyl pořád opilý nebo sjetý, možná by dopadl úplně jinak.

Přestaň. Soustřeď se. Zvládneš to. Závisí na tom tvůj život.

Ale Tick se nedokázal soustředit. Sedmadvacet let života a půlku jich promarnil. Už delší dobu byl v podstatě na dně a měl dojem, že se to nikdy nezlepší. Jako by neexistovala jiná cesta než dolů, s tělem zatíženým a klesajícím pod nánosem nenapravitelně zničeného života. I lidi, které považoval za nejbližší, se mu teď vzdalovali. Vždyť mu koneckonců říkali Tick – klíště. Byl pro ně vlastně jen taková otravná veš.

Už to není daleko.

Do hajzlu s Tickem. Jmenuje se Gerald. Gerald Francis McCabe. Náhle to jméno nemohl dostat z hlavy. Jeho pravé, celé jméno jako by bylo klíčem k jeho osudu. Jeho původní já, skutečná identita, kterou získal kdysi dávno. Tak mu říkali rodiče, tak ho oslovovali sourozenci, přátelé a holky, které miloval. Jak dlouho už vlastně nemluvil s nikým, kdo znal jeho pravé jméno?

To už bude skoro…

Něco ho chňaplo za pravou nohu a stáhlo dolů. Tick sklouzl pod hladinu a do úst mu vnikla slaná voda. Odmítal otevřít oči, když s ním ta věc pod vodou divoce zatřásla. Začal zuřivě bojovat, škubal a kroutil nohou, aby se zbavil toho pekelného stisku. Kopl druhou nohou a zasáhl něco, čemu se ten úder vůbec nelíbil. Po dalším mocném trhnutí se ozvalo lupnutí a on se za cenu velké bolesti osvobodil. Prorazil hladinu a zalapal po dechu. Smích z povzdálí se do něj zaryl jako nůž. Pokoušel se plavat dál, ale pravá noha už nezabírala stejně jako předtím. Jak kopal a odrážel se, začala se za ním odvíjet rudá stopa. Mezi červenými šmouhami se míhaly šedé a bílé tvary. Tick se obrátil na záda a zvedl pravou nohu nad hladinu.

„Panebože,“ zasténal.

Chybělo mu chodidlo. Místo něj uviděl krvavý pahýl s kusem volné kůže a vyčuhující bělavou kostí. V ráně ho začala pálit sůl. Zoufale zakvílel a hrdlo se mu stáhlo hrůzou, až se málem začal dusit.

„Kristeježíši, kristepane, ještě jednu minutu. Víc nepotřebuju. Stačí mi jen jedna jediná…“

Znovu skončil pod vodou, stažený za druhou nohu. Opět se pokusil bojovat, aby ji vyprostil, a přes bolest kopal pahýlem do toho, co ho drželo. Ale i levá noha byla v mžiku oddělena od těla. Když otevřel oči, uviděl všechny ty slité barvy a tvary, které si vidět nepřál. A ty největší ho začaly zahlcovat.

Gerald Francis McCabe, pomyslel si. To jsem byl já, když…

Vtom ucítil silné rány snad ze všech stran. Krvavá skvrna kolem něj začala houstnout a Tick už se nevynořil. Nedaleko cinkly pivní lahve, zapalovaly se doutníky a z ruky do ruky putovaly nemalé částky peněz.

Část 1.

Prahnutí

1

TEĎ.

Tak neuvěřitelně živý sen.

Šplouchání drobných vlnek na pláži, křik racků a sluneční žár. To vše ho mohlo přesvědčit o opaku, přesto měl dlouho dojem, že jde jen o výjimečný sen. Pálení slunce do víček mírně prosvětlilo jeho bezvědomí, ale probudit se nedokázal. Lapený v přísvitu formujících se myšlenek pocítil nejprve tíhu svého těla vtlačeného do měkkého podkladu. Pak mu chladný vánek nadzvedl triko a pohladil ho po vlasech. Do plic mu pronikal čerstvý vzduch a vůně mořské vody mu tančila kolem nosních dírek. Měl dokonce dojem, že mu na čelo dopadlo pár zrnek písku. Vše se zdálo tak jasné a hmatatelné, že nevycházel z úžasu. Kvalitní matroš už ho párkrát vtáhl do báječných snů, ale nikdy nebyly takhle skutečné. Ani zdaleka.

Možná je to zatím můj nejlepší trip.

Ale pak mu začalo docházet, že uvnitř té živé chiméry něco chybí – že necítí euforii, která je pro ďábelský prášek typická. Prázdnota, která se v něm ozvala, ho znervózňovala. Nash Lemont byl náhle plný pochybností. Tak kde je zakopaný pes?

On to není sen.

Jasné vědomí rychle nahlodávalo zbytky polospánku. Podobnosti se snem postupně opadávaly jako úlomky skořápky, pod níž zůstala zranitelná střízlivost. Všechny části jeho těla se znaveně vracely k životu. Snažil se patami kopnout do matrace, rukou šátral po prostěradle a napnul uši po obvyklém ruchu města. Ale když mírně pootevřel oči, oslnilo ho slunce.

Nash se otočil na bok a zatřepal hlavou. Pak se rozkašlal a otevřel zarudlé oči dokořán. Moc toho nerozeznával. V jeho zorném poli se objevila modrá plocha s bílými šmouhami, nějaké hnědavé a zelené stíny a v jeho středu ošuntělá postava se svěšenými rameny.

„Kruci, ty vypadáš přesně tak mizerně, jako se cejtim já,“ informoval ho vysoký hlas.

„Co?“

Nash se nadzvedl na loktech a zamrkal. Pak se na toho člověka znovu zaměřil. Právě se natočil a shrbil, měl špinavou kůži a dlouhé, husté vlasy mu padaly do tváře. Skryté rysy a sklon těla, jako mívají ďáblové na chrličích, Nashovi nahnal husí kůži. Setřel si trochu písku ze zpoceného čela a rozhlédl se ze strany na stranu. Z jeho úst vyšlo jen jakési skřehotání.

„Kde to…?“

Přímo před ním tvořila vysoká tráva přirozenou hranici s pobřežím, ale když se zadíval dál vlevo, zalapal po dechu. Nečekaný výhled na bílou pláž Nashe Lemonta nevyděsil tolik jako další těla rozvalená na písku.

2

PŘED TŘEMI DNY.

Nashe vyděsilo, když si náhle uvědomil, kolik nekvalitních krámů si nakládá do nákupního koše. Ještě nedávno by se bez některých značek neobešel. Na kečupu, hořčici, majonéze, margarínu nebo mac’n’cheesu by se třeba za žádnou cenu neošidil. Teď ale hledal to nejlevnější zboží s podobnou chutí svých oblíbených značek. Podržel v ruce lahvičku kečupu.

„Heinz,“ řekl a zadíval se na nálepku, „žádnej jinej přece není.“

Ale jiné druhy existovaly, a za méně než polovinu ceny. Měly podezřelá jména, o nichž Nash často ani neslyšel, a někdy byly popsané nesrozumitelným jazykem.

Nějakej indonéskej nebo blízkovýchodní šunt, pomyslel si, když kečup hodil do košíku.

Právě při nákupech se cítil poslední dobou nejtrapněji. Peníze, co mu teď zbývaly na útratu, se zdály jako plivnutí ve srovnání se sumami, jaké byl zvyklý utrácet dřív. Oči se mu zamžily, když si svoji situaci plně uvědomil. Zadíval se na polici s nechutně vysráženým burákovým máslem ve slevě – výrobkem pro chudé.

„Docela na dně,“ zamumlal.

Většinu času teď byl naprosto švorc, a když už se dostal k nějakým penězům, nevydržely mu déle než pár hodin, protože je propil nebo je prohnal žilou. Čím víc o tom uvažoval, tím mizerněji se cítil. Žaludek mu ztěžkl hanbou, jako by byl z olova, a u srdce pocítil nepříjemný stah. Devět z deseti drogově závislých se nikdy nevzpamatuje, a tyhle počty se Nashovi nezamlouvaly.

Mezi regály teď bylo poloprázdno. Procházel se tam a užíval si klimatizovaného prostoru supermarketu, což byl luxus, o který ve svém bytě přišel. Uniknout na chvíli miamskému slunci bylo příjemné. Žhavé poledne venku špatně snášeli i dobře opálení týpci jako on. Nash se mrkl na hodinky, ale zjistil, že nemá ani ty. Během sekundy si vzpomněl. Taky je prodal, za mizerných deset babek.

Popadl nakládaný kopr, ale přistihl se, že se dívá na své prsty místo na sklenici. Vypadaly zuboženě, byly svraštělé a jejich barva už sotva připomínala růžovou. Nehet na jednom z palců měl rudočerný a klouby odřené. Nash se nehtu dotkl ukazováčkem druhé ruky a bolest mu rozvibrovala konečky nervů.

To jsem si strčil ruku do dveří? napadlo ho a snažil se rozpomenout. Nebo jsem někoho praštil?

Nic si nevybavil. Položil sklenici zpět na regál a v ten moment si všiml, že ho někdo pozoruje. Na konci uličky stál u polévek nějaký chlap a pozorně si ho prohlížel. Nash se zamračil a chlapík odvrátil hlavu.

„Nejsem tvůj typ, kámo,“ zavrčel Nash a otočil se k němu zády.

Dostal se do oddělení mražených výrobků a pro potvrzení svojí heterosexuality si začal prohlížet opálené nohy v džínových šortkách. Patřily nějaké studentce. Byla sladce sexy, měla odhalený pupík a nad ním rozkošné kulaté kozičky v těsném topu. I přesto kolem sebe šířila oblak nevinnosti, jako by se v životě stihla milovat teprve jednou či dvakrát. Patřila k těm, co měl Nash nejraději, taková skoro panna, kterým je třeba ukázat, jak to chodí, a trochu si s nimi zaházet v ložnici. Netrpělivě čekal na odezvu ve svých kalhotách, ale erekce se nedostavila.

Takže příští rande radši s viagrou, pomyslel si. Zkusíš Pabla, třeba ji taky prodává.

Dívka ucítila Nashův pohled a vytratila se. Stál tam a chvíli zíral na štos krabic s pizzami za sklem mrazáku. Měl jen dvacet dolarů na jídlo a týden a do košíku si dal zatím samé instantní nudle a polévky v konzervě. Přihodil k nim tedy i pár pomerančů a nějakou mrkev, což působilo zvláštně, ale Nash to v poslední době považoval za nutnost. Před pár týdny si totiž jeho kámoš Roon na klinice postěžoval, že má pocit, jako by mu začaly hnít zuby v dásních. Ukázalo se, že si přivodil kurděje, protože do sebe celé měsíce nedostal ani kousek čerstvého ovoce nebo zeleniny. Nash si bohužel také nevzpomínal, kdy naposled jedl něco skutečně výživného.

Bloumal kolem mrazicích boxů a prohlížel si hotová jídla a dezerty do mikrovlnky. Nic z toho si ale nemohl dovolit, a tak se vrátil do oddělení levného zboží, kde prve narazil na svého obdivovatele. Ten byl naštěstí pryč a Nash si úlevně vydechl. Vhodil do košíku ještě tři plechovky s tuňákem a vydal se ke kase. Vybral si frontu u expresní a napadlo ho, že před příštím nákupem zkusí prodat jednu ze svých starých akustických kytar. V ten moment si všiml svého obdivovatele – byl stále v obchodě a stále měl zájem.

Stál v jiné frontě asi o dvě kasy dál a v ruce držel karton mléka. Na dlouhé tři vteřiny se na sebe zadívali a Nash si ho tentokrát prohlédl lépe. Hladké oholení, krátký sestřih, chladný výraz. Na těle ani gram tuku navíc. Jeho až vojenské držení těla se nedalo přehlédnout.

Policajt z narkotickýho, pomyslel si Nash. Do hajzlu.

Nash u sebe nějaké to zbožíčko měl. Nic velkého, ale kdyby ho dostali, vyneslo by mu to s tím, co už měl v záznamech, spíš pár roků než pár měsíců v base. Žena před ním zaplatila, odešla a Nash se dostal u kasy na řadu. Zadíval se k prosklenému východu, sotva deset metrů napravo od místa, kde stál, a napadlo ho, že by mohl zkusit utéct.

Hlavně ne předem. Tam to mají ohlídaný.

Postavil tedy košík na pokladní pás a zakoulel očima.

„Kruci, zapomněl jsem na mlíko,“ řekl mladé pokladní. „Skočím pro něj a hned jsem zpátky. Vzadu, že jo?“

Holka neřekla nic, jen zamrkala fialovými víčky a dál žvýkala žvýkačku.

„Tak vteřinku…“

Rychle proběhl kolem fronty, pak uličkou mezi regály a už byl v zadní části supermarketu. Uviděl kovové dveře s nápisem Vstup jen pro zaměstnance a bez váhání tam vtrhl. Slyšel, jak se na něj rozkřikl nějaký skladník, ale během vteřiny se dostal přes nakládací rampu k zadnímu východu.

Hlavně se nezastavuj, ať tě to ani nenapadne.

Běžel dál, vyhýbal se vozíkům, přeskakoval krabice a občas se zoufale ohlížel přes rameno. Tak velký záchvat paniky, jaký ho náhle postihl, ještě nezažil.

3

TEĎ.

Nash se v panice škrábal na nohy a odkopával přitom zpod sebe písek. Díval se na nehybná těla dvou mužů a jedné ženy. Jeden muž byl černý, druhý běloch a ta žena podle všeho Hispánka. Předpokládal, že jsou mrtví, ale po chvilce si všiml, že se jim mírně zvedá hrudník a břicho.

„Žijou,“ ozvala se ta shrbená postava za ním, „i když netuším, k čemu to bude dobrý.“

Ten hlas mu zněl suše a vzdáleně, asi jako z reproduktoru o pár ulic dál. Nash ho ignoroval a rozhlédl se po svém podivném novém působišti. Netušil, kde je, a už vůbec nechápal, jak a proč se tam dostal.

„O co tady kruci jde?“ zeptal se a znovu si z tváře setřel pot a písek.

Ten člověk neodpovídal a Nash si zkusil namáhat mozek. Nic nedávalo smysl. Nemohl si ani vzpomenout, kdy byl naposledy na nějaké pláži. Ubývání mozkových buněk a zhoršující se paměť patřily k obvyklým následkům jeho životního stylu. Všechny jeho vzpomínky jako by postrádaly detaily a hloubku.

„Kde…?“

Zmatenost a to šokující prostředí už na něho byly příliš. Začala se mu točit hlava, svaly v obličeji mu povolily a do hrdla se mu draly zvratky. Sepnul si ruce v zátylku, škubl se za vlasy a s pomocí té bolesti se snažil zůstat soustředěný.

„Co… co tady sakra děláme?“

Znovu zvedl hlavu a zhluboka dýchal, aby zahnal nával paniky, co mu svíral hrudník. Žhnoucí slunce měli vysoko nad hlavou, takže mohlo být kolem poledne. Ten druhý člověk se začal pohupovat na nohou a znovu tím upoutal Nashovu pozornost. Pohyboval se nejistě a trhavě jako v šoku nebo mentálně narušený člověk. Nash měl stejný strach z obojího.

„A kdo jste vy?“ zeptal se a o krok ustoupil.

Člověk ho ignoroval, jen si uplivl. Slina z něj vylétla jako střela a zaryla se do písku. Nash to vzal jako varování, ale ignoroval ho. Uplivl si také, jako by toho člověka vyzýval.

„Co třeba jméno?“

Měl chuť k otázce přidat i slůvko mrcho, ale rozmyslel si to. Na urážky bylo brzy a podle toho, jak se situace zatím jevila, nebylo dobré si hned nadělat nepřátele. Už alespoň rozeznal, že skrčený člověk je ženská, i když strašně ošklivá. Vyšší hlas prozrazoval pohlaví, ale jeho nebojácnost Nashe mátla. Podíval se na ni tedy lépe a pod trikem se znakem Harley Davidson si všiml křivky ňader. Žena si právě prohlížela pramen vlasů, co jí spadl do obličeje, ale neodpovídala. Nash tedy zvýšil hlas.

„Hej, mluvím s tebou.“

V jejím hrdle to zase zachrastilo a pak si uplivla ještě razantněji. Minula Nashe jen o pár centimetrů.

„Jmenuju se Nunya,“ řekla pak.

„Nunya?“

Nash cítil, že ťal do živého, už jak to vyslovil. Zvedl oči v sloup, než něco dodala, protože sám tohle krycí jméno použil mockrát.

„Jo, prostě jedna Nunya.“

Nash se zasmál, ani nevěděl proč. Žena se otočila a podmračeně na něj pohlédla. Přestal se usmívat. Nazvat ji ošklivou byla chyba. Mohla to být i kočka, kdyby o sebe trochu dbala. Rozcuchané hnědorudé vlasy jí visely kolem špinavé tváře skoro jako dredy. Zdála se poničená životem a zralá na předčasný důchod. Nash si přejel jazykem po několika dírách po zubech a uvědomil si, že ani on už není žádné kuře.

„No, tak to mě těší, Nunyo,“ odpověděl s úšklebkem. „Já jsem Nash.“

Povýšeně si odfrkla a odvrátila se. Bylo jasné, že nemá náladu na žádné zdvořilosti, protože si potřetí odplivla.

„Prokrista,“ ozvala se, „ne, takhle mi fakt radši neříkej. Jsem Ginger. A radši to nezapomeň, protože to nehodlám opakovat.“

Nash měl dojem, že si to dokáže zapamatovat. „Ginger. Fajn. A to je jméno, nebo přezdívka?

Ginger si lehla na písek, jako by ji ty otázky nesmírně unavily. O něco dál za ní si Nash všiml stop směřujících kamsi do křoví. Takže tam s nimi byl ještě nejmíň jeden další člověk.

Do čeho jsme se to kruci dostali? pomyslel si Nash.

Zadíval se na ty tři další v bezvědomí. Všichni vypadali jako městská lůza: otrhané šaty, špatná pleť. Nic úctyhodného na nich neviděl. Dalo se jednoznačně poznat, že patří ke stejné vrstvě společnosti, tedy k miamské spodině.

Kdopak je z té bandy asi nejhorší?

Nash si nebyl jistý. Ginger se zuřivě poškrábala na ruce a přiměla ho napodobit ji. Svědění kůže byl teprve začátek.

„Asi taky netušíš, o co tady jde, že jo?“ zeptal se.

Ginger se posadila, odhodila si vlasy z obličeje a její hubené tělo trochu ztuhlo. Pak na něj prostě jen chvíli zírala. Nashe už začalo rozčilovat, jak mu neodpovídá.

„Do hajzlu, co se tady děje?“

Ginger nonšalantně trhla rameny. Její úsměv byl překvapivě milý a někoho jiného mohl zmást, Nash ale přetvářku snadno poznal. A typy jako ona taky – lhářky, co rády hrají psychohry. Za svoji hudební kariéru jich přefikl dost: aspirující herečky a zpěvačky s nějakým návykem, které se objevily na party v naději, že se napijí nebo si zařádí, aby pak zase rychle zmizely nebo měly na fet.

„Možná jsme vyhráli v loterii,“ promluvila konečně.

Nash si povzdychl. „Takže nic nevíš, co?“

Otráveně na ni pohlédl, ale nevšimla si toho. O něj ani o jeho názor se očividně vůbec nezajímala. Místo toho obrátila tvář k oceánu, zavřela oči a nechala se ovívat mořským vánkem.

„Upřímně, nemám ani ponětí, o co tady jde, kovboji. Snad jedině že jsme v nějaký zvrácený reality show nebo ve Skrytý kameře na cracku.“

Ten nápad se najednou zdál docela možný, skutečnější než jiná vysvětlení. Nash se začal rozhlížet a pátrat po oku kamery nebo skrytém mikrofonu.

„Ale moderátor ať se teda radši připraví na slušnej nářez, pokud se vůbec ukáže,“ pokračovala Ginger. „Uvidíme, jak silná televizní osobnost z něj zbude, až mu tu kameru narvu do zadku.“

Mluvila natolik hlasitě, že probudila toho černého chlapa. Pohnul se, zachroptěl a hrábl rukou do písku. Měl pleť jako uhel a z obličeje mu trčela šedivá bradka. Svaly na pažích naznačovaly udržovanou figuru, ale z rozepnuté košile mu vykukovalo nafouklé břicho. Probouzel se pomalu a bolestně. Obrátil se na bok, posadil se zády k nim a vytřepal si trochu písku s prošedivělých dredů. Nash odhadoval, že už mu bude dost přes čtyřicet.

„Vstávej, vstávej, leť vzhůru a sviť,“ zanotoval Nash.

Muž se prudce otočil za jeho hlasem. Zaujal obranný postoj, korálkovýma očima těkal mezi Ginger a Nashem a ruce zaťal v pěsti, jako by se chtěl prát.

„Jen klid, chlape,“ uklidňoval ho Nash a ukázal mu otevřené dlaně. „Hlavně pomalu. Jsme stejně zmatený jako ty.“

Stále je ostražitě sledoval a přitom si prohmatával kapsy khaki šortek. Nash si uvědomil, že on své vlastní kapsy ještě neprohledal, a tak to udělal po něm. Nic z toho, co tam mělo být, nenašel. Ginger se jen ušklíbla.

„Nic tam nemáte,“ zakrákala. „Většinou už jsem vás prohledala.“

Chlap se na ni chladně zadíval. „Tak ty už jsi měla ruku v mejch kalhotách, jo?“

Ukázala mu vztyčený prostředníček. „Víš, co mi můžeš.“

Oplatil jí gesto, ale trochu poodlezl, dokud se necítil bezpečně daleko. Na tváři se mu na chvíli objevil ustaraný výraz, který ihned zmizel, ale Nash ho pochopil. Ten muž potřeboval cokoli, čeho by se zachytil, nějaký fakt, výchozí bod nebo informaci, ale byl příliš hrdý, aby se zeptal. Nash dobře věděl, jak se cítí, a tak se rozhodl mu trochu vypomoct.

„Já se jmenuju Nash. Jak ty?“

Muž neodpovídal. Místo toho se začal rozhlížet a pohyboval přitom trhavě hlavou, jako by měl nějaký tik. Když obhlédl okolí, zamračil se a tázavě naklonil hlavu ke straně.

„Taky to nechápu, kámo,“ reagoval Nash.

Chlap přikývl, jako by porozuměl, a Nashe napadlo, že tenhle kocour je asi zvyklý probouzet se na nezvyklých místech pravidelně. Pak natočil špičatý prst směrem k Ginger, jako by žádal o vysvětlení.

„To je Ginger. Právě jsme se seznámili.“

„A co támhleti?“ zeptal se a ukázal palcem na zbylé dva spící. „Kdo to je?“

„Nemám ponětí. Ještě se neprobrali a nikdy předtím jsem je neviděl.“

Muž si chvíli prohlížel mladíka ležícího na písku tváří dolů, který vypadal skoro jako dítě, a rozhodně na to, že ještě nesmí legálně ani pít. Hispánka vedle něj se zdála jen o něco málo starší.

„Tvoje jméno?“ zeptal se Nash znova.

Chlap si odkašlal, aby si uvolnil krk, a zdálo se, že se i trochu uklidnil. Když promluvil, jeho hlas byl hluboký a drsný.

„Felix mi říkají. A koukám, že je tu ještě někdo.“

Trhl bradkou ke stopám v písku. Ginger neřekla nic a Nash se tvářil rozpačitě.

„Asi jo, ale nikoho dalšího jsem neviděl. Probral jsem se chvilku před tebou.“

Nash se odmlčel a čekal, že Ginger taky něco dodá, ale tvářila se, že ji rozhovor nezajímá. Pokrčil tedy rameny.

„Víc ti bohužel neřeknu.“

Došel k vodě, nechal si drobnými vlnkami omývat podrážky odrbaných tenisek a zhoupl se na patách vždy, když ustupovaly. Rozhostilo se podivné ticho.

„To jsme na ostrově?“ prolomil ho konečně Felix.

„Nevím.“

Nash obhlédl pláž a nejbližší okolí a uvědomil si, že se zatím vůbec nehnuli z místa. Cítil se hloupě, že ho ani nenapadlo pokládat důležitější otázky. Na Felixe to taky neudělalo dojem.

„Jak jsme se sem dostali?“

„Nevím.“

„A co teda vlastně víš?“

Nash si skousl spodní ret a neřekl nic. Felix netrpělivě vyčkával, ale jeho neklid stále rostl. Nakonec se k nim otočil zády a zavrtěl hlavou.

„Zatracený feťáci,“ ulevil si. „Vždycky vo všem věděj hovno.“

„Di do prdele, vopičáku,“ odsekl Nash. „Víš toho ještě míň než já.“

Felix se na něj vztekle zadíval. „Zkus mi tak říct ještě jednou, ty hajzle…“

Nash se ostře nadechl, když uviděl, jak Felix zaťal pěsti, ale všechno ukončil pisklavý smích Ginger.

„No jistě, budeme spolu parádně vycházet!“

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Prolog

Část 1. Prahnutí

1

2

3

Část 2. Trip