Copyright © 2013 by David Morrell

Translation © Ondřej Duha, 2013

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu MURDER AS A FINE ART

přeložil Ondřej Duha

Redakční úprava Miroslav Kozák

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2013

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-500-4 (ePub)

ISBN 978-80-7466-501-1 (mobi)

Robertu Morrisonovi a Grevelu Lindopovi

za to, že vedli mé kroky světem Thomase de Quinceyho

ÚVOD

Na první pohled se zdá zvláštní, že středoviktoriánskou Anglii známou přísně potlačovanými emocemi zachvátila posedlost novým typem beletrie zvaným senzační román. Když Wilkie Collins v roce 1860 vydal Ženu v bílém, spustil to, co viktoriánští kritici nazvali posedlost senzací, „touhu po zvrhlých choutkách“, „virus šířící se všemi směry“. Tato šokující nová fikce měla kořeny v gotických románech předchozího století, od nichž se odlišovala tím, že autoři senzačního románu nezasazovali své příběhy do starodávných, skličujících hradů, ale do velice skutečných domovů a čtvrtí viktoriánské Anglie. Temnota nevycházela z nadpřirozena, ale zachvacovala srdce domněle počestných veřejných osob, jejichž soukromé životy skrývaly šokující tajemství. Šílenství, incest, znásilňování, vydírání, vraždy novorozenců, žhářství, užívání drog, sadomasochismus a nekrofilie – to byly některé ze senzací, o nichž spisovatelé tvrdili, že se ukrývají za viktoriánským pozlátkem dobrých mravů a odměřenosti.

Při podrobnějším zkoumání je vidět, že tato středoviktoriánská posedlost senzacemi dává smysl jako reakce na přísné potlačování emocí v té době. V současnosti není snadné si představit, do jaké míry střední a vyšší třída viktoriánů oddělovala své soukromé a veřejné životy a tajila své skutečné pocity před okolím. Obvyklá praxe neustále zatažených závěsů dokonale vystihuje viktoriánský postoj, že domov a soukromý život jsou posvátné sféry, z nichž je možné dívat se ven, aniž by šlo nahlédnout dovnitř. Každá domácnost překypovala tajemstvími, která byla považována za samozřejmá a respektovaná jako zcela soukromá věc.

Thomas de Quincey, kontroverzní viktoriánský autor, jenž svými teoriemi o podvědomí předběhl Freuda o sedmdesát let, řekl o potlačování a tajemstvích toto: „Neexistuje nic takového jako zapomínání. Zápisy do paměti vydrží navždy a vyplouvají na hladinu, když se vrátí noc.“ De Quincey se proslavil, když udělal nemyslitelné: odhalil svůj soukromý život v proslulém románu Zpověď anglického poživače opia, který William S. Burroughs později popsal jako „první a stále nejlepší knihu o drogové závislosti“.

Šokující de Quinceyho díla, zvláště Vražda jako krásné umění, z něho činí původce senzačního románu. V tomto jitřivém eseji dramatizuje nechvalně známé vraždy v Ratcliffe Highway, které v roce 1811 vyděsily Londýn a celou Anglii. Nabízí se srovnání s dopadem těchto vražd a strachem, jenž zachvátil londýnský East End během krvavého řádění Jacka Rozparovače na konci devatenáctého století, v roce 1888. Ve skutečnosti byla však panika vyvolaná krveprolitím v Ratcliffe Highway mnohem horší a rozšířenější, protože tato několikanásobná vražda byla první svého druhu, o níž se dozvěděla celá Anglie díky vzrůstajícímu významu novin (v roce 1811 jich jen v Londýně vycházelo padesát dva) a nedávno zdokonalenému systému poštovních kočárů, které křižovaly zemi neúnavným tempem šestnácti kilometrů za hodinu.

A navíc všechny oběti Jacka Rozparovače byly prostitutky, zatímco v Ratcliffe Highway byli vražděni majitelé obchodů a jejich rodiny. Jacka Rozparovače se musely bát jen lehké ženy, zatímco vrah z Ratcliffe Highway naháněl strach doslova všem. To, co se stalo jeho obětem, se odráží v první kapitole této knihy, a přestože ten popis může mnohé čtenáře šokovat, vychází z historických záznamů.

Je to už dlouho, co jsme četli Thomase de Quinceyho, ale jeho krvavé horory jsou stále čerstvé a dodnes hrozné svou silou. Dlouho poté, co jsme ho četli, přinášela každá noc další záchvaty třasu, ochromující hrůzu a noční můry, kterými nás prostřednictvím svých knih proklel.

British Quarterly Review, 1863

1

UMĚLEC SMRTI

Do kompozice dobře provedené vraždy patří ještě něco jiného než dva hlupáci, z nichž jeden zabije a druhý bude zabit, nůž, peněženka a temná ulička. Pro ideální vraždu je nepostradatelná základní myšlenka, rozmístění postav, světlo a stín, poezie a nostalgie. Jako Aischylos nebo Milton v poezii, jako Michelangelo v malířství, tak i skvělý vrah dovádí své umění ke kolosální vznešenosti.

Thomas de Quincey

„Vražda jako krásné umění“

Londýn, 1854

Proslýchá se, že Tizian, Rubens a van Dyck vždy provozovali své umění dokonale oblečení. Dříve než učinili své vize nesmrtelnými na plátně, vykoupali se a symbolicky tak očistili svou mysl od jakéhokoli rozptýlení. Oblékli si své sváteční šaty, nasadili nejlepší paruky, a jeden z nich se dokonce ozdobil i mečem s diamanty vykládaným jílcem.

Umělec smrti se připravil podobně. Oblékl se do večerních šatů, posadil se a dvě hodiny upřeně hleděl na zeď, aby soustředil své smysly. Když tma vrhla první stíny přes okna zakrytá závěsy, zapálil olejovou lampu a uložil do černého koženého vaku obdobu štětců, barev a plátna. Na Rubensovu počest přidal paruku, která byla blond a kontrastovala se světle hnědou barvou jeho vlastních vlasů. Do vaku uložil nalepovací plnovous stejné barvy. Před deseti lety by upoutal pozornost, ale v poslední době vousy očekával skoro každý, na rozdíl od oholených rysů. Mezi ostatní předměty uložil do vaku i tesařskou palici. Palice byla stará a do její hlavice byly vyražené iniciály J. P. Namísto meče s jílcem vykládaným diamanty, který si připínal jeden z malířů, si umělec strčil do kapsy složenou břitvu s rukojetí ze slonoviny.

Opustil své útočiště a ušel několik bloků, dokud nedorazil na rušnou křižovatku, kde počkal na stanovišti drožek. Po dvou minutách dorazila dvoukolová drožka, jejíž kočí seděl na vyvýšeném kozlíku za kabinou. Umělci smrti nevadilo stát všem na očích navzdory chladnému prosincovému večeru. Vlastně si v této fázi přál být viděn, ačkoli ho před zraky všech měla brzy zahalit mlha, která se zvedala od Temže a tvořila svatozáře okolo plynových lamp.

Umělec zaplatil osm pencí, aby ho drožkář odvezl k divadlu Adelphi na Strandu. Ve shonu drožek a v klapotu kopyt zamířil k dobře oblečenému davu čekajícímu před vchodem. Plynem osvětlený poutač nad vchodem divadla ohlašoval senzační melodrama Korsičtí bratři. Umělec smrti tu hru znal a dokázal zodpovědět jakoukoli otázku, zvlášť pokud šlo o nevšední pojetí prvních dvou jednání, která se hrála po sobě, ale měla být chápána, jako by probíhala současně. V první části spatřil jeden z bratrů ducha svého dvojčete. Druhá část ukazovala, jak bylo ono dvojče zavražděno ve stejnou chvíli, kdy bratr uviděl jeho ducha. Pomsta v závěrečné části byla tak násilná a zaplavená takovou spoustou krve, že mnoho diváků utrpělo šok, což jen zvyšovalo prodej vstupenek.

Umělec smrti se připojil ke vzrušenému davu vcházejícímu do divadla. Kapesní hodinky mu ukázaly, že je dvacet minut po sedmé. Opona se měla zvednout za deset minut. Ve zmatku panujícím ve foyeru minul muže prodávajícího notový zápis písně „Ghost Melody“, hrané ve hře. Opustil divadlo bočním východem, prošel uličkou zahalenou mlhou a ukryl se ve stínu za nějakými bednami, kde počkal, aby zjistil, zda ho někdo nesledoval.

Když se po deseti minutách cítil v bezpečí, vyšel z uličky na opačném konci, urazil dva bloky a najal si další drožku, aniž by musel čekat, protože od divadla teď odjíždělo mnoho prázdných. Tentokrát měl namířeno do méně módní části města. Zavřel oči a poslouchal, jak kola drožky přejela z velkých hladkých žulových dlaždic v hlavní ulici na malé hrbolaté kočičí hlavy ve starších uličkách londýnského East Endu. Když se dostal do oblasti, kde byly večerní šaty jen zřídka k vidění, dospěl kočí k závěru, že má umělec v úmyslu zaplatit si pouliční prostitutku.

Za zavřenými dveřmi veřejného záchodku vytáhl z koženého vaku obyčejné šaty, oblékl si je a oblek vhodný do divadla složil do svého zavazadla. Jak pokračoval v chůzi čím dál špinavějšími ulicemi, vyhledával vchody do domů, zákoutí a uličky, kde si umazal obyčejné šaty, které měl teď na sobě, a potřísnil kožený vak bahnem. Hladce oholený a se světle hnědými vlasy vstoupil do nějakých stájí a vyšel ven se světlým plnovousem a parukou. Jeho skládací cylindr byl už dávno uložený ve vaku a nahradila ho ošuntělá námořnická čapka. Truhlářskou palici měl teď v kapse potrhaného námořnického kabátu.

To všechno umělci zabralo dvě hodiny. Ani zdaleka se nenudil, bavilo ho pečlivě se věnovat sebemenšímu detailu a těšil se, až se bude moci realizovat při tvorbě velkého uměleckého díla, které ho čekalo. Zahalený mlhou došel na dohled ke svému cíli, obyčejnému krámku, kde se prodávalo oblečení námořníkům z obchodních lodí, kteří tuto oblast poblíž londýnských doků často navštěvovali.

Zastavil se na rohu, pohlédl na své kapesní hodinky a dal si záležet, aby ho při tom nikdo neviděl. Hodinky byly v této chudé čtvrti tak neobvyklé, že by každý, kdo by je zahlédl, okamžitě pojal podezření, že umělec není tím námořníkem, za kterého se vydává. Ručičky hodinek ukazovaly skoro deset. Všechno šlo podle plánu. Při své předchozí návštěvě zjistil, že místní policista prochází tou ulicí ve čtvrt na jedenáct. Přesnost byla součástí práce každého strážníka, který hodinu co hodinu procházel svou tříkilometrovou trasu. Čas, který konstáblovi zabralo dosáhnout toho místa, se jen zřídka lišil.

Jediný člověk v dohledu byla prostitutka, kterou ani chladná noc nepřinutila vrátit se do jakési díry, které říkala domov. Když zamířila k němu, přejel ji umělec ostrým pohledem, jenž ji přiměl zastavit se a zmizet v mlze opačným směrem.

Znovu obrátil svou pozornost k obchodu a všiml si, že jeho výlohu pokrývá vrstva prachu, která tlumí světlo lampy uvnitř. Ven vyšel mužský stín, zabouchl okenici a zavřel tak obchod jako obvykle v deset hodin.

Jakmile se stín vrátil dovnitř, přešel umělec prázdnou ulici a dorazil ke dveřím. Kdyby už byly zavřené na zástrčku, zaklepal by s očekáváním, že obchodník nebude litovat dalších pěti minut nezbytných pro poslední obchod dne.

Dveře však zamčené nebyly. Zavrzaly, když do nich umělec strčil a vstoupil do krámu, kde bylo jen o málo tepleji než na ulici.

Muž spouštějící lampu zavěšenou pod stropem se otočil. Mohlo mu být tak třicet, byl hubený, bledý a měl unavené oči. Na sobě měl černou košili se stojacím límečkem. Jeden knoflík košile se lišil od ostatních. Záložky kalhot byly roztřepené.

Vyžaduje významné umělecké dílo významnou ústřední postavu? Má zavraždění královny větší dopad než vražda obyčejného člověka? Ne. Cílem umění vraždy je soucit a strach. Nikdo nepolituje zavražděnou královnu, ministerského předsedu nebo boháče. V takovém případě je okamžitou reakcí úžas, že ani mocní nejsou imunní proti smrtelným úderům. Ale šok netrvá dlouho, zatímco smutek ano.

Naopak hlavní hrdina by měl být mladý, těžce pracující, nemajetný, s nadějí a ambicemi, s vizí vzdáleného cíle navzdory překážkám stojícím v cestě. Měl by mít milující manželku a oddané děti závislé na jeho neustálé dřině. Lítost. Slzy. To jsou podmínky velkého umění.

„Zrovna zavíráte? Mám štěstí, že jsem to stihl,“ řekl umělec, když zavíral dveře.

„Žena chystá večeři, ale na jednoho zákazníka se ještě najde chvilka. Co si přejete?“ Hubený majitel obchodu nedal nijak najevo, že umělcova bradka nevypadá přirozeně nebo že poznává muže, který v jiném převleku navštívil jeho krám před týdnem.

„Potřebuji čtyři páry ponožek.“ Umělec se podíval za pult a ukázal. „Silných. Jako ty, co máte tamhle na polici.“

„Čtyři páry?“ Obchodníkův tón naznačoval, že toho dne bude mít velkou tržbu. „Jsou po šilinku.“

„To je moc. Doufal jsem, že dostanu lepší cenu, když jich koupím tolik. Asi bych měl zajít někam jinam.“

Za zavřenými dveřmi do zadní místnosti se ozval dětský pláč.

„Vypadá to, že má někdo hlad,“ poznamenal umělec.

„To je Laura. Kdy ta nemá hlad?“ Majitel obchodu si povzdechl. „Přidám jeden pár zdarma. Pět za čtyři šilinky.“

„Domluveno.“

Když majitel obchodu zamířil k pultu, sáhl umělec za sebe a zastrčil západku na dveřích. Ten zvuk přehlušil zakašláním, k němuž se přidal dusot mužových kroků. Následoval ho a vyndal z kapsy palici.

Majitel obchodu vešel za pult a natáhl se pro ponožky na horní polici, kde si jich umělec všiml týden předtím. „Tyhle?“

„Ano, ty neobarvené.“ Umělec máchl palicí. Paži měl svalnatou. Palice měla velkou plošku. Prolétla vzduchem a zasáhla majitele obchodu do lebky. Ozval se dutý praskavý zvuk jako při rozbití ledové desky.

Muž zasténal, podlomila se mu kolena a umělec udeřil znovu. Tentokrát mířil dolů na hroutící se postavu a palice zasáhla temeno hlavy. Tentokrát byl ten zvuk vlhký.

Umělec vytáhl z vaku pracovní plášť a oblékl si ho přes šaty. Vstoupil za pult, vyndal z kapsy břitvu, otevřel ji, zvedl mužovu hlavu zdeformovanou údery a podřízl mu hrdlo. Dokonale nabroušené ostří jím hladce projelo. Krev potřísnila oblečení narovnané na policích.

Lampa pod stropem jako by zazářila jasněji.

Umělecké dílo.

Dítě za dveřmi znovu zaplakalo.

Umělec pustil tělo, které při dopadu na podlahu nevydalo skoro žádný zvuk. Zavřel břitvu, vrátil ji do kapsy, pak zvedl palici položenou vedle vaku a zamířil ke druhým dveřím, za nimiž uslyšel ženský hlas.

„Jonathane, večeře je na stole!“

Když umělec strčil do dveří, setkal se s malou hubenou ženou, která se je právě chystala otevřít. Měla unavené oči, podobně jako majitel obchodu. Ty oči se rozšířily, překvapené umělcovou přítomností a pláštěm, který měl na sobě. „Kdo k čertu jste?“

Chodba byla úzká a měla nízký strop. Umělec ji nakrátko zahlédl už před týdnem, když se vydával za zákazníka. Aby se v tom stísněném prostoru mohl rozmáchnout palicí, musel ji držet vedle nohy a mávnout dopředu, takže zasáhl ženu pod bradu. Síla úderu jí odhodila hlavu dozadu. Když zasténala, srazil ji na podlahu. Klekl na jedno koleno a teď už měl dost místa na to, aby zvedl paži a uštědřil jí druhou, třetí a čtvrtou ránu do obličeje.

Napravo byly dveře do kuchyně. Do pachu vařeného skopového uhodil o stůl talíř. Umělec se napřímil, proběhl dveřmi a našel služebnou – tu, kterou před týdnem viděl odcházet z krámu za nějakými pochůzkami. Otevřela ústa k výkřiku. Ve větším prostoru kuchyně jí mohl zasadit ránu ze strany, která rozdrtila čelist a zabránila jí tak vykřiknout.

„Mami?“ zakňouralo děcko.

Umělec se obrátil ke dveřím a uviděl na chodbě asi sedmiletou holčičku. Vlasy měla svázané do culíků. V ruce držela hadrovou panenku a zírala na matčino tělo na zemi.

„Ty musíš být Laura,“ řekl umělec.

A prorazil jí lebku.

Za ním zasténala služebná. Prořízl jí hrdlo.

Prořízl hrdlo matce.

Prořízl hrdlo dítěti.

Měděný pach krve se smísil s odérem vařeného skopového. Umělec se rozhlédl po výjevu před sebou. Srdce mu bušilo tak silně, že nemohl dýchat.

Zavřel oči.

A rychle je znovu otevřel, když uslyšel dětský pláč.

Přicházel k němu chodbou. Vyběhl z kuchyně a našel druhé dveře. Tyhle vedly do přeplněné, plísní páchnoucí ložnice, kde svíčka ozařovala dětskou kolébku se zvednutou proutěnou stříškou. Pláč vycházel zpod ní.

Umělec se vrátil do kuchyně pro palici, šel do ložnice, rozbil kolébku na kusy, několikrát udeřil do uzlíku v troskách a prořízl ještě jedno hrdlo.

Znovu mimino zabalil a strčil ho pod pozůstatky stříšky kolébky.

Svíčka se náhle zdála být oslnivě jasná. V jejím světle si umělec všiml, že má ruce od krve. Plášť měl celý rudý a boty také. Na starém sekretáři v chodbě našel prasklé zrcadlo a ujistil se, že jeho vousy, paruka a čepice jsou nepotřísněné.

Šel do kuchyně, nalil do umyvadla vodu ze džbánu a umyl si ruce. Zul si boty a také je umyl. Svlékl si plášť, složil ho a položil na židli.

Poté co nechal palici na kuchyňském stole, vyšel do chodby, obdivně se ohlédl na tělo služebné na podlaze kuchyně a zavřel dveře. Zaklapl i dveře ložnice. Došel do krámu a ohodnotil umělecký dojem z matky a sedmileté holčičky v zakrvácené chodbě.

Zavřel i tyhle dveře. Tělo majitele obchodu mohl spatřit jen ten, kdo by se podíval za pult. Člověka, který vstoupí do krámu jako další, čekala série překvapení.

Hrůza a lítost.

Umělecké dílo.

Náhle někdo zaklepal na dveře a umělec se prudce otočil.

Klepání zaznělo znovu. Někdo zvedl závoru, ale umělec se už dříve postaral, aby byla zástrčka zasunutá.

V předních dveřích nebylo okénko. Protože byla výloha zakrytá okenicí, nemohl pozdní návštěvník vidět dovnitř, ale škvírami okolo dveří unikalo ven světlo lampy.

„Jonathane, tady je Richard!“ křikl nějaký muž. „Přinesl jsem deku pro Lauru!“ Další klepání. „Jonathane!“

„Hej, co se to tady děje?“ zeptal se autoritativní hlas.

„Konstáble, rád vás vidím.“

„Povězte mi, co tady děláte.“

„Tohle je bratrův obchod. Požádal mě, abych mu přinesl ještě jednu deku pro jeho malou dcerku. Je nachlazená.“

„Ale proč tak bušíte?“

„Neotvírá dveře. Očekává mě, ale neotvírá.“

„Zabušte hlasitěji.“

Dveře se zatřásly.

„Kolik tam bydlí lidí?“ zeptal se policistův hlas.

„Můj bratr, jeho žena, služebná a dvě dcery.“

„Jeden z nich to klepání určitě slyšel. Je tam zadní vchod?“

„Tamhle v uličce. Za zdí.“

„Počkejte tady, podívám se tam.“

Umělec popadl svůj vak, otevřel dveře do chodby, prošel jimi a nezapomněl je za sebou zavřít. Z rizika se mu rozbušilo srdce. Proběhl kolem mrtvol matky a dítěte, skoro ztratil rovnováhu na kluzké podlaze a odemkl zadní dveře. Vyšel na malý dvorek a znovu obětoval vzácný čas, aby za sebou zavřel.

Mlha byla cítit kouřem z komínů. V šeru spatřil stín, který odhadl na záchod, a skočil za něj těsně před tím, než zeď přelezl funící muž, který si posvítil kolem lampou.

„Haló?“ Mužův hlas byl chraplavý. „Jsem policista! Konstábl Becker! Je tam všechno v pořádku?“

Konstábl otevřel dveře a vstoupil dovnitř. Když umělec uslyšel zalapání po dechu, obrátil se ke špinavé zdi za záchodem.

„Bože na nebesích,“ zamumlal konstábl, který zjevně spatřil těla matky a děvčátka ležící na podlaze. Zapraskala podlaha, jak udělal několik kroků k nim.

Umělec využil toho, že policista zmizel uvnitř, položil vak na zeď, vysoukal se nahoru, popadl vak a seskočil. Přistál na bahnitém svahu, sklouzl dolů a málem upadl. Zvuk při dopadu se mu zdál tak hlasitý, až se obával, že ho konstábl musel zaslechnout. Nohavice kalhot měl promočené. Obrátil se doprava a s jednou rukou na zdi postupoval mlžnou tmou. Krysy se rozprchly.

Za sebou uslyšel charakteristický zvuk. Každý strážník nosil dřevěnou řehtačku s držadlem, která při otáčení rachotila. Konstábl teď použil tu svoji a ten zvuk byl tak hlasitý, že ho nemohl přeslechnout žádný policista v blízkém okolí.

Umělec se dostal do uličky zahalené mlhou, veden slabou pouliční lampou na opačném konci.

„Pomoc! Vražda!“ vykřikl strážník.

„Vražda? Kde?“ zařval někdo.

„V obchodu mého bratra!“ odpověděl jiný hlas. „Tady! Proboha, pomoc!“

Otvírala se okna, bouchaly dveře. Tmou dusaly kroky.

Když se umělec přiblížil ke světlu na konci uličky, viděl už dost dobře na to, aby mohl ukrýt břitvu za hromadu odpadků. Mlhou proběhla kolem skupinka lidí přivolaných hlukem strážníkovy řehtačky.

Jakmile byli ti lidé pryč, vyšel umělec z uličky a zamířil opačným směrem. Držel se ve stínu domů, připravený zmizet v nějakém výklenku, kdyby zaslechl, že k němu někdo běží. Výkřiky davu za ním se změnily ve slabou ozvěnu.

Našel veřejný záchodek, sundal si světlou paruku, hodil ji do otvoru a pak udělal totéž s plnovousem. Pět minut nato se v uličce kousek od okraje lepší čtvrti převlékl z námořnických šatů do těch do divadla, které měl složené ve vaku. Námořnické oblečení zahodil i s čapkou do kouta, kde si je ráno někdo rád vezme. Kožený vak špinavý od bahna upustil o kus dál mezi odpadky s jistotou, že i on si brzy najde nového majitele.

V lepší čtvrti se vydal za zvukem kopyt rozléhajícím se mlhou, dokud nedošel do hlavní ulice. Nedaleko restaurace stála prázdná drožka. Kočí pohlédl dolů ze svého vyvýšeného kozlíku, posoudil umělcovy večerní šaty a dospěl k závěru, že je to v tak pozdní dobu bezpečný zákazník.

Zatímco ho kočí odvážel do jednoho kabaretu ve West Endu, použil umělec kapesník, aby si otřel bahno z bot. Ukázal se v kabaretu, kde se vydával za dalšího návštěvníka divadla, kterému se zachtělo lehčí zábavy po krvavém závěru Korsických bratří. Pak si najal poslední drožku a cestou domů přemýšlel, zda Tizian, Rubens a van Dyck někdy pocítili takové uspokojení ze svého umění jako on.

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Úvod

1 Umělec smrti